Вал Макдърмид
Мястото на екзекуцията

Превод от английски: Боряна Джанабетска, 2001

chitanka.info

С. Р. Каплан

На моето по-лошо аз: наслаждавай се на хубавото време, скъпи.

Ще бъдете отведен от мястото, откъдето дойдохте тук, до мястото на изискваната от закона екзекуция, и там ще бъдете обесен за врата, докато умрете, а после тялото ви ще бъде положено в общ гроб, в земята на затвора, където сте прекарали последните дни преди екзекуцията; и нека Бог се смили над душата ви.

Официален текст на смъртна присъда съгласно английското законодателство

Бележка на автора

Тази книга не беше лесна за писане. Да се ровиш в толкова близкото минало, което е още живо в спомените на много хора, лесно може да те подведе към очевидни грешки. Много хора ми помогнаха да избегна тази опасност. Дъглас Уин, автор на документални книги за действителни престъпления, ми разказа историята, от която се роди вдъхновението за този роман, и ми помогна в проучванията на забележителни криминални случаи. Хората от Отдела за обществени науки на Централната библиотека в Манчестър, както и колежката им Джейн Матисън, бяха така любезни също да ми помогнат. Без помощта на пенсионирания инспектор Бил Флечър никога не бих могла да пресъздам света на полицията от английската провинция през шейсетте години на двайсети век. Марк от „Бъкстън Адвъртайзър“ ми осигури достъп до подвързаните годишнини на вестника, а хората от архивния отдел на „Манчестър Ийвнинг Нюз“ също подпомогнаха моето търсене на автентичност. Д-р Сю Блек бе така любезна да ми дава сведения от областта на съдебната медицина, а Даяна Муър ми помогна да открия фатална грешка в развитието на сюжета и да я поправя. Питър Уокър бе така добър да ми позволи да му досаждам за подробности от епохата и да прегледа готовия ръкопис за евентуални дразнещи недомислия.

За всички грешки, които може да са останали, нося отговорност единствено аз. Позволих си някои свободи по отношение на географията на Дербишър, и по отношение на самия град Дерби. Скардейл не съществува, но близо до Уайт Пийк има няколко подобни на него села.

Писателите приличат на старите сгради — имат нужда от укрепване. Затова благодаря на моя опорен екип — Джейн и Лизан, Джулия и двете Карен, Джей и Пола, Лесли, Мел и най-вече на Бриджит.

Предговор

Родена съм в Дербишър през 1950 година — също като Алисън Картър. Отраснах, също като нея, сред заобиколените с варовикови възвишения долини близо до Уайт Пийк, познати ми бяха зимните виелици, които често ни откъсваха от останалата част от страната. Нали точно в Бъкстън беше отменена среща по крикет за първенството на графството заради паднал сняг през юни.

Затова, когато Алисън Картър бе обявена за безследно изчезнала през декември 1963, това известие имаше по-голямо значение за мен и моите съученици, отколкото за повечето хора. Познати ни бяха много села, подобни на това, в което тя бе израснала. Познато ни беше и нейното ежедневие. И ние спорехме по същия начин в класните стаи и край гардеробчетата за любимците си от великата ливърпулска четворка. Предполагахме, че и тя е имала същите мечти, надежди и страхове като нас. И тъкмо затова още от самото начало знаехме, че с Алисън Картър трябва да се е случило нещо ужасно — защото ни беше ясно, че момичета като нас — и като нея — не бягат от къщи. Не и в Дербишър в средата на декември — това поне беше сигурно.

Не само тринайсетгодишните момичета разбираха това. Баща ми беше един от стотиците доброволци, които кръстосваха мочурищата из високите хълмове и гористите долини около Скардейл, и до ден-днешен помня мрачното му изражение, когато се връщаше вечер след още един ден, прекаран в безплодно търсене.

Следяхме хода на издирването на Алисън Картър по вестниците и всеки ден в училище, в продължение на седмици, някой неминуемо подхващаше темата. Много години по-късно все още можех да задам на Джордж Бенет много въпроси, на които бившият криминален инспектор не бе в състояние да даде отговор.

Разказът ми не се основава единствено на бележките на Джордж Бенет от онова време, нито пък на скорошните му спомени. Докато правех проучвания във връзка с тази книга, посетих няколко пъти Скардейл и околностите, интервюирах много от хората, които бяха играли някаква роля в историята на Алисън Картър, разпитвах ги за впечатленията им, сравнявах различните описания на събитията — така, както те ги бяха преживели. Нямаше да мога да завърша тази книга без помощта на Джанет Картър, Томи Клъф, Питър Грънди, Чарлз Ломас, Кати Ломас и Дон Смарт. Позволих си малко творческа свобода, приписвайки определени мисли, чувства и разговори на някои лица, но тези епизоди се основават на интервютата ми с някои от живите участници в историята, които се съгласиха да ми помогнат в изграждането на достоверна картина на малката селска общност и на отделните личности, от които тя се е състояла.

Разбира се, така и няма да узнаем всичко, случило се през онази ужасна декемврийска нощ на 1963 година. Но за всеки, който поне малко е бил засегнат от историята на живота и смъртта на Алисън Картър, разказът на Джордж Бенет дава вълнуващ поглед върху едно от най-коравосърдечните престъпления от шейсетте години на двайсети век.

Дълго време това престъпление оставаше в сянката на прочутите „Убийства в тресавищата“. Но от това, че Алисън Картър е единствена жертва, съдбата й не става по-малко ужасна. Посланието, скрито в нейната смърт, е актуално и днес. Ако в историята на Алисън Картър има поука, тя е една — че и най-страшната опасност може да се крие зад дружелюбно лице.

Нищо не може да върне Алисън Картър. Но припомнянето на събитията от онези години може да предпази други от подобна съдба. Ако тази книга постигне целта си, и аз, и Джордж Бенет ще изпитаме поне малко удовлетворение.

Катрин Хийткоут Лонгнор, 1998 г.

Книга първа

Пролог

Момичето се сбогуваше с живота си.

Прощаването не беше леко.

Като всички тийнейджъри, и тя винаги бе намирала поводи да се оплаква. Но сега, когато й предстоеше да го загуби, този живот й се струваше безкрайно желан. Едва сега разбираше защо застарелите й роднини се вкопчваха така упорито във всеки скъпоценен миг, дори да бе пронизан от разкъсващи болки. Колкото и лош да бе този живот, алтернативата бе несравнимо по-лоша.

Дори бе започнала да изпитва съжаления. Спомняше си колко пъти бе й се искало майка й да е мъртва; колко пъти се бе навивала, че е била подменена при раждане. Спомняше си каква омраза бе изпитвала към съучениците си, задето не я приемаха като една от тях; копнежите си да е пораснала, да е загърбила вече сегашните си терзания. Колко незначително й се струваше всичко това сега. Единственото, което имаше значение, беше този неповторим, безценен живот, с който се разделяше.

Страхуваше се — не би могло да бъде иначе. Боеше се и от това, което непосредствено предстоеше, боеше се и от отвъдното. Беше възпитана да вярва в рая и в ада като негов неизбежен противовес. Имаше свои, съвсем ясни представи за това как изглежда раят. През целия си кратък живот не се бе надявала на нищо толкова отчаяно, както се надяваше сега, че това, което я очаква в такава ужасяваща близост, е именно раят.

Но същевременно се боеше ужасно, че ще се озове в ада. Нямаше толкова ясно изградена представа за ада. Но беше убедена, че ще е много по-лошо от всичко, което бе ненавиждала през живото си. А като се има предвид какво беше преживяла, адът наистина трябваше да е много страшен. Но нямаше и най-малка надежда за спасение. Момичето трябваше да се сбогува с живота си.

Завинаги.

Първа част
Начален етап

1.

„Манчестър Ийвнинг Нюз“ вторник, 10 декември 1963 г., стр. 3

НАГРАДА ОТ 100 ПАУНДА ЗА ТОЗИ, КОЙТО ОТКРИЕ ИЗЧЕЗНАЛОТО МОМЧЕ

„Днес полицията продължи да издирва дванайсетгодишния Джон Килбрайд, с надеждата, че предлаганата награда от 100 паунда може да осигури нови улики. Местен бизнесмен предложи 100 паунда награда за всеки, осигурил информация, която може да доведе директно до откриването на Джон, изчезнал от дома си на Смолшоу Лейн, Аштънъндър Лайн преди осемнайсет дни.“

Сряда, 11 декември 1963 г., 19 часът и 53 минути

— Помогнете ми! Трябва да ми помогнете! — гласът на жената пресекваше, сякаш всеки момент щеше да избухне в плач.

Дежурният, който бе вдигнал слушалката, я чу как изхълца и преглътна в усилието си да говори.

— Затова сме тук, госпожо — каза невъзмутимо дежурният полицай Рон Суиндълс. Работеше в Бъкстън вече почти петнадесет години и през последните пет от тях добиваше все по-твърдото убеждение, че изживява повторно първите десет. Очевидно нямаше нищо ново под слънцето. Този негов възглед щеше да бъде необратимо разбит от предстоящите събития, но засега му се спри напълно достатъчно да си послужи с изпитаната формула.

— Какъв е проблемът? — попита той. Плътният му басов глас звучеше меко, но без излишно вълнение.

— Алисън — простена жената. — Моята Алисън не се прибра днес.

— Алисън е дъщеря ви, така ли? — сега Суиндълс говореше подчертано спокойно, опитвайки се да вдъхне увереност на жената.

— Тя излезе с кучето, веднага щом се върна от училище. И оттогава не се е прибирала — гласът на жената зазвуча по-високо, в него се промъкна нотка на истерия.

Суиндълс хвърли автоматично поглед към часовника. Осем часа без седем минути. Жената имаше основание да се безпокои. Момичето беше излязло преди цели четири часа, а по това време на годината това наистина бе повод за тревога.

— Може ли е да й е хрумнало да отиде на гости на приятели, без да ви предупреди? — попита той, съзнавайки, че жената сигурно е проверила тази възможност, преди да се обади в полицията.

— Обиколих всички къщи в селото. Няма я. Казвам ви, нещо се е случило с моята Алисън. — Жената явно щеше да рухне всеки момент, говореше задавено и изхлипваше между отделните думи. На фона като че ли се чуваше някакъв по-плътен глас.

Беше споменала село.

— Откъде се обаждате, госпожо? — попита полицаят.

Дочу се приглушен разговор, после от другата страна се разнесе ясен мъжки глас с подчертан южняшки акцент. Говореше като човек, свикнал да му се подчиняват.

— На телефона е Филип Хокин. Обаждаме се от имението в Скардейл.

— Разбирам, сър — отвърна предпазливо Суиндълс. Наистина, получените сведения не променяха нищо, но полицаят застана нащрек. Скардейл не беше точно в неговата сфера на действие по много причини. Селото беше съвсем различен свят в сравнение с оживения пазарен център, където работеше и живееше Суиндълс. За Скардейл се говореше, че жителите му налагат собствените си закони. Самият факт, че някой от Скардейл търсеше помощта на полицията, говореше, че се е случило нещо наистина необичайно.

Събеседникът му заговори по-приглушено, създавайки впечатлението, че иска да поговори с полицая по мъжки.

— Трябва да извините съпругата ми. Жените винаги са толкова емоционални, нали? Вижте, господин полицай, убеден съм, че Алисън не е пострадала, но жена ми настоя да се обадим. Сигурно ще се появи всеки момент, а аз наистина не бих искал да ви губя времето.

— Ще ми трябват само някои подробности, сър — каза спокойно Суиндълс и придърпа бележника към себе си.

Криминален инспектор Джордж Бенет трябваше отдавна да си е у дома. Беше почти осем вечерта, отдавна бе минал часът, до който се предполагаше, че старшите офицери остават по бюрата си. Но право той трябваше отдавна да е вечерял и да се изляга в креслото си, протегнал дългите си крака към горящия огън, докато по телевизията тече поредният епизод от „Коронейшън Стрийт“[1]. После, докато Ан раздигаше чиниите и миеше, той обикновено отскачаше до „Херцогът на Йорк“ или „Гербът на пекаря“, за да побъбри с познати на по една бира. Инспекторът знаеше, че няма по-добър начин да опознаеш едно място от разговорите, които се водят в кръчмите. А това му беше необходимо — повече, отколкото на колегите, защото беше нов тук, беше пристигнал преди по-малко от шест месеца. Знаеше, че местните не му доверяват голяма част от текущите клюки, но постепенно те щяха да започнат да го приемат като част от мебелировката, да прощават и забравят прегрешението му, че неговият баща и дядо са си пили бирата в друг край на графството.

Той погледна часовника си. Щеше да има късмет, ако успее да стигне до кръчмата, преди да затворят. Не че се притесняваше особено. Джордж Бенет не беше по пиенето. Ако не беше желанието му да долови пулса на града, надали би влязъл в кръчма и веднъж на две седмици. С много по-голямо удоволствие би завел Ан на танци в „Павилиън Гардънс“, където редовно свиреше по някой от новите състави, или на кино в „Опера Хаус“. Би предпочел дори да си остане у дома. Бяха женени едва от три месеца и Джордж все още не можеше да повярва, че Ан е приела да прекара остатъка от живота си с него. За него това беше чудо, което му даваше сили в най-тежките моменти в службата. Досега истински неприятна бе по-скоро скуката, отколкото естеството на разкриваните престъпления. Но събитията от предстоящите седем месеца щяха да подложат чудото на значително по-сериозно изпитание.

Тъкмо тази вечер мисълта за Ан, която плетеше пред телевизора и го чакаше да се прибере, го изкушаваше много повече от всякакви кръчми. Джордж откъсна лист от тефтера си, пъхна го между документите пред себе си, за да отбележи докъде ги е прочел, решително затвори папката и я пъхна в чекмеджето на бюрото си. Загаси цигарата си, изтърси съдържанието на пепелника в кошчето за боклук, както винаги, преди да нахлузи шлифера си. С известно притеснение нахлупи меката шапка с широка периферия. Шапката го караше да се чувства малко неудобно, но Ан много го харесваше с нея и твърдеше, че така прилича на Джеймс Стюарт[2]. Самият той не забелязваше нищо подобно. Това, че имаше дълго лице и мека руса коса, не го превръщаше задължително във филмова звезда. Той навлече шлифера, отбелязвайки, че с новата подплата, която Ан го накара да си купи, той вече не му е широк. Дори малко опъваше на широките му рамене на играч на крикет. Но подплатата беше съвсем на място, за да го предпази от хапещия вятър, който като че ли постоянно брулеше улиците на Бъкстън.

Той огледа за последен път стаята, за да се убеди, че не е оставил нещо неприбрано, за да се рови из него чистачката, и затвори вратата след себе си. Един бърз поглед го убеди, че в голямата зала на криминалния отдел няма никой, затова се обърна и си позволи една кратка суетна наслада. Огледа малката черна табела на вратата, на която пишеше с бели букви „Криминален инспектор Джордж Д. Бенет“. Каза си, че има защо да се гордее. Още нямаше тридесет години, а вече беше инспектор. Всяка досадна минута от тригодишното зубрене за получаване на научна степен по право си струваше труда, защото в резултат се озова на скоростната лента в кариерата. Беше един от първите висшисти, повишен по новата програма за стимулиране на научната подготовка на полицията в Дербишър. Сега, седем години след полагане на полицейската клетва, той беше най-младият цивилен криминален инспектор в полицейската история на графството.

Джордж си позволи да слезе тичешком по стълбите, защото нямаше кой да забележи това неподходящо за чина му поведение. Беше се затичал така, че нахлу с все сили в помещението на униформените полицаи. Трима души се обърнаха рязко, когато влезе. За момент Джордж не можа да съобрази защо в отдела е толкова тихо. После се сети, че всички са отишли на службата в памет на убития наскоро президент Кенеди — щеше да се отслужи специална литургия, открита за всички вероизповедания. Местните хора приемаха Кенеди едва ли не като осиновен син. Месеци преди убийството той бе посетил гроба на сестра си в Чатсуърт Хаус, само на няколко мили от Бъкстън. Фактът, че една от медицинските сестри, помагала на напразните усилия на лекарите в Далас да спасят живота на президента, бе също от Бъкстън, усилваше в очите на хората връзката им с убития президент.

— Всичко спокойно ли е, сержант? — попита Джордж.

Дежурният полицай Боб Лукас се смръщи и сви колебливо рамене. После хвърли поглед на листа хартия, който държеше в ръцете си.

— Беше спокойно допреди пет минути, сър. — Той се поизправи и добави: — Сигурно е много шум за нищо. Басирам се, че момичето ще се е прибрало, преди да стигна дотам.

— Нещо интересно? — Джордж се стараеше да говори небрежно и ненатрапчиво. Последното нещо, което би искал, бе униформените да решат, че ги командари.

— Изчезнало момиче. — Лукас протегна към него листа с данните. — Полицай Суиндълс прие обаждането. Обадиха се на прекия телефон, не през номера на полицията.

Джордж се опита да си представи на ум къде точно е Скардейл.

— Имаме ли човек там, сержант?

— Няма нужда. Скардейл не е и село, по-скоро махала. Влиза в района на Питър Грънди от Лонгнор. Лонгнор е само на две мили от Скардейл. Но майката явно е решила, че случаят е прекалено важен, за да го повери на Питър.

— А какво мислиш ти? — се осведоми предпазливо Джордж.

— Мисля да взема служебната кола и да отида до Скардейл, за да поговоря с госпожа Хокин, сър. По пътя ще спра да взема и Питър.

Докато говореше, Лукас посегна за фуражката си и я нагласи върху косата си — черна и лъскава като униформените му ботуши. Румените му бузи създаваха впечатлението, че е лапнал две топки за пинг-понг. Лъскавите черни очи и правите вежди допълваха общото впечатление — Лукас приличаше на нарисувана парцалена кукла. Но Джордж вече бе успял да разбере, че Лукас не играе по ничия свирка. Знаеше също, че ако попита Лукас за нещо направо, ще получи и прям отговор.

— Имаш ли нещо против да дойда и аз? — попита Джордж.

Питър Грънди постави внимателно телефонната слушалка на мястото й. После потри с пръсти бузата си, груба като гласпапир от наболата през деня брада. През този декември на 1963 той беше на тридесет и две години. На снимките се вижда свежото лице на млад мъж с тясна брадичка и къс, остър нос, подстриган късо, почти по войнишки. Дори когато се усмихва, на снимките от лятната почивка с децата си, погледът му е бдителен.

Две телефонни обаждания в рамките на десет минути нарушиха обичайната му вечерна почивка пред телевизора — двамата с Мег, жена му, сядаха, след като изкъпеха децата и ги сложеха да спят. Не че не бе приел сериозно първото обаждане. Щом престарялата мама Ломас, която знаеше всичко, което става в Скардейл, си бе направила труда да изложи артритните си крайници на хапещия студ, да напусне уютната си къщичка, за да отиде до телефонната кабина в центъра на селцето, Грънди не можеше да не й обърне внимание. Но беше си казал, че може да изчака края на предаването в осем, преди да предприеме нещо по въпроса. В края на краищата, мама Ломас може би представяше изчезването на момичето като повод за обаждането си, но Грънди не беше убеден, че зад това не се крие желание да създаде някакви неприятности на майката. Беше чул немалко клюки на времето и знаеше, че в Скардейл има хора, на които се зловиди бракът на Рут Картър с Филип Хокин, и го считат за прибързан, макар че Хокин бе първият мъж след смъртта на Рой, който бе върнал розовината на страните й.

После телефонът иззвъня отново, жена му се намръщи, а той пак бе принуден да се надигне от удобното кресло, за да отиде в студеното антре. Този път не можеше да пренебрегне повикването. Сержант Лукас от Бъкстън знаеше за изчезването на момичето и беше тръгнал насам. И като че ли не бе достатъчно неприятно бъкстънски полицаи да се мотаят из неговия район, ами Грънди беше повлякъл със себе си и Професора. За първи път Грънди, а и останалите му колеги, щяха да работят заедно с полицай-висшист, и от клюките при посещенията си в Бъкстън той бе подразбрал, че никой не е във възторг от идеята. Грънди убедено се присъедини към хора от подмятания, че животът е най-подходящият университет за един полицай. Тези висшисти — ами че те не можеха дори да обиколят бъкстънския пазарен площад в събота вечер! Не са виждали кръчмарски побой през живота си, пък пази боже да им се наложи да се оправят в такова положение. Доколкото бе известно на Грънди, най-доброто, което можеше да се каже в полза на инспектор Бенет, бе, че е добър на крикет. Само че това далеч не можеше да успокои Грънди сега, когато той щеше да се изтърси в района му и да се набърка във внимателно поддържаните му връзки с местните.

Грънди въздъхна и закопча яката на ризата си. Нахлузи куртката, оправи фуражката си и взе връхната си дреха. После надникна с плаха усмивка през вратата на гостната.

— Трябва да отида до Скардейл — каза той.

— Шт — сопна се жена му. — Тъкмо стигнахме до най-интересното.

— Алисън Картър е изчезнала — добави той и напук затвори вратата и избърза навън, преди жена му да успее да реагира. А реакцията й беше неминуема. Ако едно дете бе изчезнало в Скардейл, то Лонгнор бе прекалено близо до мястото на събитието, за да не ги смрази леденият полъх на опасността.

Инспектор Джордж Бенет последва сержант Лукас към двора, където бяха паркирани колите. Би предпочел да тръгнат със собствената му кола, елегантен черен Форд Корсар, нов-новеничък, също като новото му назначение, но протоколът изискваше да седне на мястото до шофьора в служебния роувър и да остави Лукас да го кара. Докато прекосяваха пазарния площад и завиваха на юг от главното шосе, Джордж се опитваше да потисне възбудата, която думите „изчезнало момиче“ предизвикаха у него. Както правилно отбеляза Лукас, най-вероятно цялата работа щеше да се окаже кьорфишек. Над деветдесет и пет процента от обажданията за изчезнали деца приключваха с щастливото им завръщане у дома за вечеря или в най-лошия случай за закуска.

Но понякога не ставаше така. Понякога изчезналото дете не се прибираше, и то толкова дълго, че накрая ставаше ясно, че никога няма да си дойде у дома. Случваше се това да стане по личен избор. Но по-често се оказваше, че детето е мъртво и тогава пред полицаите се изправяше въпросът за колко време ще успеят да открият трупа.

А понякога децата просто изчезваха безследно, сякаш земята се беше отворила да ги погълне. Първият такъв случай беше с Полин Катрин Рийд. Тъмнокоса, с пъстри очи. Шестнайсетгодишна, учила за сладкарска работничка в Гортън, Манчестър. Стройна, висока около метър и петдесет, облечена в розова рокля със златисти шарки и светлосиньо палто. Малко преди осем часа вечерта на дванадесети юли излязла от типовата къща, в която живеела с родителите си и по-малкия си брат, за да отиде на танци. Никой повече не я видял. Нямала проблеми нито с родителите си, нито в работата. Нямала приятел, за да се предположи, че е избягала с него. Нямала никакви собствени пари, за да може избяга от къщи, дори да е искала. Цялата околност била претърсена основно, включително трите местни водоема, но от Полин нямало и следа. Манчестърската полиция бе проследила всички сигнали, но нито един от тях не бе ги насочил по следите на изчезналото момиче.

Второто изчезнало дете сякаш нямаше нищо общо с Полин Рийд, като изключим необяснимото изчезване — като по магия. Джон Килбрайд, дванадесетгодишен, висок метър и четиридесет, слаб, с тъмнокестенява коса, сини очи, светла кожа. Бил е облечен в сиво карирано яке, дълги сиви вълнени панталони, бяла риза и черни обувки с остри носове. Според един познат на Джордж, ланкангърски следовател, момчето не блестяло с особен ум, но било симпатично и послушно дете. Джон отишъл на кино с няколко приятели един съботен следобед, в деня след убийството на президента Кенеди в Далас. После се разделили. Джон казал, че отива на пазарния площад в Аштънъндър Лайн, където понякога припечелвал по някой пенс, като правел чай на продавачите. За последен път го видели към пет часа, подпирал се на една кофа.

Само преди няколко дни бе подет последен отчаян опит за издирване на момчето, след като местен бизнесмен бе предложил възнаграждение от сто лири за този, който го намери. Същият колега бе споменал пред Джордж Бенет, когато се срещнаха на един полицейски бал, че ако Полин Рийд и Джон Килбрайд бяха отвлечени с летяща чиния от малки зелени човечета, биха останали повече следи.

А сега едно момиче бе изчезнало в неговия участък. Джордж се взираше през прозореца в осветените от луната ниви край ашбърнския път. Тревата бе обвита в скреж, а каменните стени, които ги разделяха, сияеха на сребристата й светлина. Полупрозрачен облак премина пред луната и той потръпна въпреки топлото си палто, като си представи какво е да си навън и без подслон в такава нощ, в такава пуста местност.

Джордж се обърна към Боб Лукас и каза:

— Разкажи ми нещо за Скардейл.

— Скардейл може да бъде наречен „земя, забравена от времето“.

— Какво искаш да кажеш?

— Там имаш чувството, че си се озовал в средновековието. До селото води само един път, който свършва при телефонната кабина на селската морава. Има една голяма сграда, имението, към което сме тръгнали, а освен нея — около дузина други къщи и селскостопански постройки. Няма кръчма, няма магазин, няма поща. Господин Хокин е местният земевладелец, тъй да се каже. Всяка къща в Скардейл е негова собственост, освен това притежава и фермата, и цялата земя в диаметър една миля. Всички жители на селото са негови наематели и работят за него. Все едно, че са негова собственост — сержантът намали скоростта, за да завие от централното шосе по тесния път, който минаваше покрай каменоломната. — В цялото село има само три фамилни имена, струва ми се. Ако живееш там, се казваш или Ломас, или Краудър, или Картър.

„Но не и Хокин“, каза си Джордж. Реши да запомни това несъответствие и по-късно да провери за причините.

— Все пак хората сигурно напускат това село, женят се, ходят другаде на работа?

— О, да, напускат го — каза Лукас. — Но си остават жители на Скардейл до мозъка на костите. Това е неизлечимо. Един-двама от всяко поколение се женят извън селото. Това е единственият начин да се избягват постоянните бракове между братовчеди. Но най-често новопристигналите искат развод след година-две. Странното е, че никога не вземат децата със себе си, оставят ги в селото.

Погледна косо към Джордж, сякаш за да разбере как той приема сведенията.

Засега Джордж предпочиташе да запази мислите си за себе си. Беше чувал за такива места, но никога не се бе озовавал в тях. Не можеше изобщо да си представи как би се чувствал като част от такъв затворен, толкова ограничен свят, в който всичко, свързано със собственото ти минало, настояще и бъдеще, е общо достояние.

— Трудно е да се повярва, че такова място може да съществува толкова близо до града. Само седем мили, нали?

— Осем — отвърна Лукас. — Така си върви открай време. Погледнете наклона на тези пътища. — Той посочи острия ляв завой, с който пътят се отклоняваше към селото Ийст Стърндейл — там къщичките, построени от фирмата — собственик на каменоломната за работниците в нея, бяха струпани като играчи на ръгби около топката. — Преди, докато още нямахме коли с прилични двигатели и добри макадамови пътища, пътуването от Скардейл до Бъкстън отнемаше по цял ден през зимата — и то, когато пътят не беше навят с преспи. Налагаше се хората там да се оправят сами. В някои селища наоколо така и не са изгубили този навик.

Колата зави, мина през няколко последователни остри завоя, после започнаха да се изкачват по един стръмен склон. Двигателят ръмжеше, докато Лукас сменяше постоянно скоростите. Джордж отвори страничния прозорец и изхвърли угарката от цигарата си. Нахлулият мразовит въздух, примесен с въглищен дим, го задави и той бързо затвори прозореца.

— Въпреки това госпожа Хокин не се поколеба да ни повика.

— Но не преди да обиколи всички къщи в Скардейл. Не ме разбирайте погрешно. Не бих казал, че се отнасят враждебно към полицията. Те просто… не са много склонни да ни съдействат, това е всичко. Но със сигурност ще искат Алисън да бъде намерена, затова ще им се наложи да ни приемат.

Колата стигна до върха на хълма и заслиза по дългия склон към Лонгнор. Постройките от варовик се бяха сгушили една в друга като овце, мръсно бели на лунната светлина, а над комините им се виеха димни спирали. На кръстопътя в центъра на селото Джордж забеляза фигурата на униформен полицай, който потропваше с крака, за да се сгрее.

— Трябва да е Питър Грънди — каза Лукас. — Би могъл да ни чака у тях.

— Може да е от нетърпение да разбере какво се е случило. В края на краищата, това е негов участък.

Лукас изсумтя.

— По-вероятно е да не иска да слуша жена си, като му опява, че пак излиза след работа.

Сержантът удари малко по-рязко спирачки и колата спря със скърцане до тротоара. Полицай Грънди се наведе, за да види кой седи на мястото до шофьора, после седна на задната седалка.

— Здрасти, сержант — каза той и добави почтително: — Сър — кимвайки на Джордж. — Тази работа никак не ми харесва.

[1] Популярен английски телевизионен сериал — Бел.прев. ↑

[2] Джеймс Стюарт (1908–1997) — известен американски филмов артист, носител на „Оскар“ за ролята си във филма „Филаделфийска история“. Най-популярният филм с негово участие е „Животът е прекрасен“ на режисьора Франк Капра — Бел.прев. ↑

2.

Сряда, 11 декември 1963 г., 20 часът и 26 минути

Боб Лукас понечи да подкара отново колата, но Джордж Бенет вдигна пръст.

— Скардейл е само на две мили от тук, нали? — Лукас кимна. — Преди да тръгнем, искам да разбера, колкото е възможно по-ясно, с какво се заемаме. Можем ли да отделим няколко минути на полицай Грънди, за да ни даде някои подробности?

— Минута-две няма да променят нищо — каза Лукас и върна скоростния лост в изходна позиция.

Бенет се поизвърна на седалката, така че да вижда поне отчасти смътните очертания на лицето на местния полицай.

— И така, Грънди, вие не вярвате, че ще намерим Алисън Хокин седнала край огъня в къщи, докато майка й, й чете конско?

— Името й е Картър, сър. Алисън Картър. Тя не е дъщеря на скуайъра[1]. — Грънди говореше с лекото нетърпение на човек, който предвижда, че цяла вечер ще трябва да дава обяснения.

— Благодаря — каза кротко Джордж. — Помогнахте ми да не се изложа поне с това. Ще съм ви благодарен, ако ми опишете накратко семейството, само колкото да имам представа с кого си имаме работа.

Той протегна своя пакет с цигари към Грънди, надявайки се, че онзи няма да го обвини в снизхождение. Грънди хвърли бърз поглед към Боб Лукас, който кимна, и полицаят си извади цигара и затърси запалка из джобовете си.

— Описах на инспектор Бенет положението в Скардейл — каза Лукас, докато Грънди си палеше цигарата. — Обясних му, че земята и селото са собственост на скуайъра.

— Тъй — поде Грънди, обвит в облак дим. — Ами допреди година, година и нещо, Скардейл беше собственост на чичото на Хокин, стария господин Касълтън. В господарската къща на Скардейл са завели Касълтъновци, откак съществуват енорийските архиви. Тъй или иначе, единственият син на стария Уилям Касълтън загина във войната. Летеше на изтребител, но една вечер над Германия явно не е имал късмет и последното, което чухме за него, беше че е изчезнал по време на акция. Когато се е родил, майка му и баща му били вече доста възрастни, затова и нямаха други деца. Когато старият Касълтън умря, Скардейл премина в ръцете на сина на сестра му, въпросният Филип Хокин. За последен път хората от селото го бяха виждали, когато още носел къси панталонки.

— Какво знаем за него? — попита Лукас.

— Майка му, сестрата на скуайъра, израсна тук, ама сбърка, като налетя на Стан Хокин. Когато се запознали, бил летец в Кралските ВВС, ама не за дълго. Винаги е твърдял, че опрал пешкира вместо някакъв старши офицер, но накратко казано, бил заловен да разпродава военно имущество. Все пак, старият скуайър се зае да му помогне, като го изхвърлиха от войската, и го уреди да продава коли при някакъв свой приятел, някъде на юг. Доколкото е известно, не е бил спипван повторно в злоупотреби, но все пак, вълкът нрава си не мени — затова и семейството по едно време спря да идва тук на гости.

— Ами синът, Филип Хокин? — Джордж се опитваше да ускори хода на повествованието.

Едрият Грънди сви рамене и колата се позаклати.

— Хубав мъж, не отричам. Много го бива да омайва жените и те си падат по него. С мен винаги се е държал свястно, ама все пак не бих му поверил дори да ми подържи кучето, докато пикая.

— Оженил се е за майката на Алисън Картър, така ли?

— Тъкмо това щях да разкажа — заяви Грънди бавно и достолепно. — Когато Хокин дойде някъде от юг, за да встъпи във владение на наследството си, Рут Картър беше вдовица почти от шест години. Вярно, тя лови окото, но не всеки мъж би я приел с чуждо дете. Но той, поне доколкото съм чувал, никога не е създавал проблеми за детето. Започна да ухажва упорито Рут, а и тя като че ли не се съпротивляваше много. Набързо живна, няма спор. Ожениха се само три месеца след пристигането на Хокин. Хубава двойка бяха.

— Скоростно ухажване, а? — попита Джордж. — Хората сигурно са се подразнили — макар че всички в Скардейл са толкова близки помежду си.

Грънди отново сви рамене.

— Не съм чувал нищо подобно — отвърна той.

Джордж разбра веднага, че няма да научи нищо повече. Явно щеше да се наложи първо да спечели доверието на Грънди, преди местният полицай да сподели с него трудно придобитите познания за отношенията между хората тук. Но Джордж не се съмняваше нито за миг, че той знае немалко неща.

— Хайде тогава да тръгваме за Скардейл и да видим какво става — каза той.

Лукас подкара колата през селото.

Стигнаха до знак „Преминаването забранено“ и Лукас зави встрани.

— Подходящ знак — отбеляза сухо Джордж.

— Всеки, на когото му се налага да отиде до Скардейл, така или иначе знае пътя — каза Боб Лукас и се съсредоточи в усилията си да шофира по изровения път, който като че ли постоянно ги връщаше назад с поредица остри завои и стръмни изкачвания и слизания. Светлинните конуси на фаровете едва успяваха да разкъсат мрака по пътя, възпирани от високите странични насипи и неравните каменни стени без спойка на плочите, които се очертаваха в привидно невъзможни ъгли спрямо хоризонта.

— Още докато бяхме в участъка, ти каза, че случаят не ти харесва — поде Джордж. — Защо мислиш така?

— Защото тази Алисън изглежда разумно момиче. Знам доста за нея, бяха съученички с моята племенница в началното училище. После продължиха и в прогимназията. Докато ви чаках, отскочих да поговоря с Маргарет. Тя каза, че днес Алисън се държала както обикновено. Двете се качили заедно на автобуса, както винаги. Алисън споменала, че има намерение да прескочи някой следобед до Бъкстън, за да купи коледни подаръци. Освен това нашата Маргарет твърди, че Алисън никога не би избягала. Казва, че е от хората, които се изправят лице в лице с неприятностите. Затова ми се струва, че каквото и да е станало с нея, не е било по нейно желание, станало е против волята й.

Джордж имаше чувството, че думите на Лукас паднаха тежко като камъни върху стомаха му. Сякаш в съответствие с мрачния им с мисъл, каменните стени от двете страни на пътя отстъпиха място на високи варовикови скали. Пътят се заизвива през тясното дефиле, изцяло зависим от релефа на местността.

— Господи — каза Джордж. — Същински каньон от някой уестърн. Би трябвало да носим широкополи каубойски шапки и да яздим мулета, а не да се движим с кола.

— Селото е зад следващия завой, струва ми се — промърмори Лукас, повече на себе си, отколкото на Джордж.

Сержантът намали скоростта, така че колата почти пълзеше под надвисналите скали. Скоро след това пред тях изникна висока затворена порта, която преграждаше пътя. Джордж рязко си пое дъх. Ако беше тръгнал насам без придружител и не знаеше за това препятствие, със сигурност щеше да се забие в портата. Лукас изскочи навън и се отправи към портата, а Джордж забеляза множество драскотини във всевъзможни цветове по скалите от двете страни на портата.

— Не може да се каже, че посрещат пришълците с отворени обятия, а?

Лукас се усмихна мрачно.

— Не са длъжни да го правят. Това зад портата вече се води частен път. Асфалтираха го едва преди десет години. Преди това пътят към Скардейл беше проходим само за трактори и джипове.

Той подкара колата по тясната пътека. Стотина метра след портата варовиковите скали внезапно се отдръпнаха от двете страни, разкривайки далечния хоризонт. Докато се движеха под обсипаното със звезди небе, Джордж изпита чувството, че са излезли от тунела за играчите на широк открит стадион, с диаметър поне една миля, заобиколен от стръмни склонове, описващи почти правилен кръг, на мястото на трибуните. Но това долу определено не беше игрище. На призрачната лунна светлина Джордж видя ниви с остра трева, които се издигаха в лек наклон встрани от пътя, пресичащ напряко долината. Овце се бяха прислонили край каменните огради на нивите, а дъхът им се вдигаше на малки облачета в студения, въздух. Погледнати отблизо, по-тъмните петна се оказаха малки горички. Джордж си каза, че никога не е виждал нещо подобно. Това беше един цял скрит свят, тайнствен и усамотен.

Сега вече виждаше светлините на селото — по-слаби от лунните лъчи, но достатъчни, за да очертаят неравните силуети на група постройки, скупчени край бледите варовикови скатове в дъното на долината.

— Това е Скардейл — отбеляза напълно ненужно Лукас.

Скупчените каменни форми постепенно се очертаха като отделни къщи, построени около малка, проскубана морава. В центъра на моравата се издигаше един-единствен наклонен менхир[2], а малко по встрани се открояваше яркочервена телефонна кабина — единственото цветно петно в осветения от луната Скардейл. Къщите бяха около дузина, съвсем различни на вид, построени само на няколко метра една от друга. През пердетата на повечето прозорци се процеждаше светлина. Джордж забеляза на няколко пъти ръце, които отваряха пролуки в пердетата, през които да може да се надникне, но умишлено не погледна встрани.

В дъното на моравата се очертаваше хаотична редица от островърхи покриви, надвиснали над множество прозорци. Джордж предположи, че това е имението Скардейл. Не беше наясно какво е очаквал да види, но във всеки случай не и тази селска къща, която не можеше да бъде наречена „имение“, струпвана в продължение на няколкостотин години от хора, които са мислели по-скоро за нуждите си, отколкото за добрия вкус. Преди да успее да каже каквото и да било, входната врата на къщата се отвори и в двора пред нея падна жълтеникав правоъгълник светлина. На светлината се очерта женска фигура.

Докато колата намаляваше ход и спираше, жената пристъпи импулсивно няколко крачки напред. После до нея се появи някакъв мъж, който сложи ръка на рамото й. Двамата изчакаха полицаите да се приближат. Джордж изостана умишлено малко назад, за да може Боб Лукас да подхване разговора. Предпочиташе да се възползва от краткото време, докато Лукас се занимаваше с представянето и да подреди първите си впечатления от майката и бащата на Алисън Картър.

Рут Хокин изглеждаше поне с десет години по-възрастна от неговата Ан, значи в края на трийсетте. Беше висока около метър и шейсет, с яката фигура на жена, привикнала на тежък физически труд. Кестенявата й коса беше прибрана на конска опашка, което подчертаваше изпитото й лице с хлътнали сиво-сини очи, подпухнали от скорошен плач. Кожата на лицето й беше обветрена, но по напуканите устни, личаха следи от червило. Беше облякла блуза и жилетка, очевидно плетени на ръка, от синкавочерна вълна, и плисирана сива пола от туид. Беше обута с рипсени чорапи от вълна, и като разумна жена носеше високи до глезените боти с цип отпред. Беше му трудно да свърже жената пред себе си с описанието на Питър Грънди, според когото „ловяла окото“. Ако я беше видял на автобусната спирка, Джордж никога не би се обърнал подир нея, освен заради очевидно измъчения й вид, който си личеше и по стойката на напрегнатото й тяло и ръцете, кръстосани пред гърдите, сякаш да се защити от нещо. Той предположи, че мъката бе изцедила от нея всякакви следи от привлекателност.

Мъжът, застанал зад нея, правеше впечатление на много по-спокоен. Беше поставил едната си ръка на рамото на жена си, а другата беше пъхнал небрежно в джоба на тъмнокафява жилетка с велурена предница. Носеше сив вълнен панталон, чиито маншети падаха върху изтрити от носене кожени пантофи. Джордж отбеляза на ум, че Филип Хокин надали е обикалял заедно с жена си из селото.

Колкото невзрачна беше жена му, толкова привлекателен беше Хокин. Към метър и осемдесет висок, той имаше права, тъмна коса, сресана назад и леко загладена с брилянтин, която растеше на триъгълник от челото. Джордж оприличи формата на лицето му на щит — то се стесняваше от широкото, ъгловато чело към заострената брадичка. Правите вежди над тъмнокафявите му очи също напомняха на хералдически знаци; финият нос сякаш сочеше надолу към устата, която създаваше впечатление, че всеки момент ще се усмихне.

Джордж подреди всички тези отлики като в каталог и ги складира в паметта си. Междувременно Боб Лукас продължаваше да говори.

— Та ако можем да влезем, да ни дадете някои подробности, за да ни стане по-ясно какво точно се е случило.

Той помълча в очакване.

Хокин проговори за първи път. Гласът му недвусмислено свидетелстваше, че е чужденец в хълмистите земи на Дербишър.

— Разбира се, разбира се. Заповядайте, господа полицаи. Убеден съм, че тя ще си дойде жива и здрава, но няма нищо лошо в това да се спази процедурата, нали? — Той плъзна ръката си по гърба на Рут към кръста й, насочвайки я обратно към къщата. Тя създаваше впечатление на зашеметена, определено неспособна да поеме каквато и да било инициатива. — Съжалявам, че ви се наложи да излизате в такава нощ — добави учтиво Хокин, докато прекосяваше помещението.

Джордж влезе след Лукас и Грънди в голяма селска кухня. Подът беше настлан с каменни плочи, стените бяха от неодялан камък, боядисан с пласт бяла боя, потъмняла неравномерно — в зависимост от близостта до печките — една старомодна, с дърва, и още една, електрическа. Покрай стените бяха подредени голям бюфет и етажерки с различна височина, боядисани в зелено като болнични мебели, под прозорците, които гледаха към края на долината, имаше два дълбоки каменни умивалника. Потъмнели греди кръстосваха тавана, а от тях висяха всевъзможни тигани и други кухненски прибори. Миришеше на дим, готвено зеле и животинска мазнина.

Без да изчака когото и да било от останалите, Хокин незабавно се разположи на един резбован стол, поставен начело на старателно изтърканата дървена маса.

— Направи на хората чай, Рут — каза той.

— Много мило от ваша страна, сър — намеси се Джордж, докато Рут вземаше чайника от печката. — Но предпочитам да побързаме. Когато става дума за изчезнало дете, се опитваме да не губим нито минута. Госпожо Хокин, бихте ли седнала да ни разкажете всичко, което знаете?

Рут хвърли поглед към Хокин, като че ли очакваше неговото разрешение. Той вдигна вежди, но кимна в знак на съгласие. Жената издърпа един стол и се отпусна на него, скръствайки ръце на масата пред себе си. Джордж седна срещу нея, Лукас до него. Грънди разкопча връхната си дреха и се разположи на другия резбован стол, точно срещу Хокин; извади от джоба на куртката си бележник и го запрелиства. После наслюнчи върха на молива си и зачака.

— На колко години е Алисън, госпожо Хокин? — попита внимателно Джордж.

Жената се изкашля, за да прочисти гърлото си.

— Навърши тринайсет. Родена е през март — гласът й излизаше на пресекулки, сякаш нещо се късаше вътре в нея.

— Имали ли сте неприятности с нея?

— По-кротко, инспекторе — намеси се Хокин. — Какво имате предвид под „неприятности“? За какво намеквате?

— Не намеквам за нищо, сър — отвърна Джордж. — Но Алисън е в трудна възраст, а понякога момичетата на тези години възприемат нещата съвсем повратно. Едно най-обикновено конско може да им се стори като края на света. Искам да разбера съществуват ли основания да предполагаме, че Алисън може да е избягала.

Хокин се облегна в стола си намръщен. Пресегна се назад, накланяйки стола на два крака, взе пакет „Ембаси“ и малка хромирана запалка от бюфета, и се зае да пали цигара, без да предложи другиму.

— Разбира се, че е избягала — каза той и усмивката му смекчи суровата линия на веждите. — Типично за тийнейджър. Правят го, за да накарат родителите си да се притесняват, за да си отмъстят за някоя въображаема обида. Знаете какво имам предвид — обърна се той с тон на опитен човек към двамата полицаи, явно разчитайки на разбирането им. — Наближава Коледа. Спомням си как една година изчезнах и не ме откриха с часове. Надявах се, че майка ми ще бъде толкова щастлива да ме види, като се върна, че ще успея да я убедя да ми купи колело за Коледа — усмивката му стана кисела. — Единственото, което си спечелих обаче, беше един хубав пердах. Помнете ми думите, инспекторе, тя ще се появи още до утре, и ще очаква да я посрещнем възторжено.

— Тя не е такова дете, Фил — каза плачливо Рут. — Казвам ви, нещо се е случило с нея. Никога не би ни причинила такава тревога.

— Какво се случи днес следобед, госпожо Хокин? — попита Джордж, после извади собствените си цигари и предложи и на нея. Тя кимна рязко в знак на благодарност и си взе една. Зачервените й от домакинска работа пръсти трепереха. Преди Джордж да успее да извади кибрита си, Хокин се наведе към нея и й поднесе запалката си. Джордж запали своята цигара и зачака жената да се поуспокои, за да може да отговори.

— Училищният автобус оставя Алисън и двама нейни братовчеди в края на шосето, някъде към четири и петнайсет. Обикновено някой от селото ги посреща и ги докарва, така че до и половина тя си е у дома. И вчера си дойде по това време. Аз бях тук, в кухнята, и белех зеленчук. Тя ме целуна и каза, че отива да разходи кучето. Попитах я не иска ли първо да пие чай, но тя каза, че е седяла затворена цял ден и й се искало да потича с кучето. Често прави така. Мрази да стои на закрито… — споменът я връхлетя и тя млъкна.

— Вие видяхте ли я, господин Хокин? — попита Джордж — повече, за да даде на Рут възможност да се успокои, отколкото защото се интересуваше от отговора.

— Не. Бях в тъмната стаичка. Когато съм там, губя всякаква представа за време.

— Не знаех, че се занимавате с фотография — каза Джордж и забеляза, че Грънди се размърда на стола си.

— Фотографията, инспекторе, е първата ми любов. Когато бях нископлатен чиновник, преди да наследя това имение от чичо си, тя ми беше просто хоби. Сега имам собствена лаборатория и от година се заех да работя като професионалист. Занимавам се и с портретна фотография, разбира се, но най-вече ме интересуват пейзажите. Някои от моите снимки са тиражирани на картички и се продават в Бъкстън. Светлината в Дербишър се отличава със забележителна чистота. — Този път усмивката на Хокин беше направо пленителна.

— Разбирам — отвърна Джордж и се замисли как човек може да разсъждава за естеството на светлината, докато никой не знае къде се намира дъщеря му в мразовита декемврийска нощ. — Тъй че нямахте представа, че Алисън си е дошла и е излязла отново?

— Не, нищо не съм чул.

— Госпожо Хокин, когато Алисън разхождаше кучето, имаше ли обичай да се отбива някъде? При съседи? Нали споменахте, че ходи на училище със свои братовчеди.

Рут поклати глава.

— Не. Просто прекосяваше полето до горичката и се връщаше. През лятото ходеше и по-далече, из гората до изворите на Скарластън. Между хълмовете има нещо като пролом, оттук не се вижда, но през него може да се върви по брега на реката чак до Дендърдейл. Но никога не би отишла толкова надалеч вечер, през зимата — жената въздъхна. — Освен това обиколих всички къщи в селото. Никой не е видял и следа от нея, след като е прекосила полето.

— Ами кучето? — попита Грънди. — Върна ли се?

Съобразителност на селски жител, каза си Джордж. И на него щеше да му дойде на ум, но не толкова бързо.

Рут отново поклати глава.

— Не. Но ако с Алисън се е случило нещо, Шеп никога не би я изоставила. Ще лае, но няма да се отдели от нея. А в нощ като тази лаят й щеше да се чуе из цялата долина. Вие идвате отвън. Чухте ли лай?

— Тъкмо на това се чудех — отвърна Грънди. — На тишината.

— Можете ли да опишете дрехите, с които беше облечена Алисън — попита практичният Лукас.

— Тъмносиньо късо палто върху училищната си униформа.

— На девическото училище „Хай Пийк“ ли?

Рут кимна.

— Черно сако, бежова жилетка, бяла блуза, вратовръзка на черни и бежови райета и бежова пола. Беше обута с черен вълнен чорапогащник и черни кожени полуботушки. Никой не бяга от къщи, облечен в училищната си униформа — избухна тя неудържимо и от очите й рукнаха сълзи. Тя ги изтри гневно с опакото на ръката си. — Защо седим тук като на вечеринка? Защо не започнете да я търсите?

Джордж кимна.

— Така ще сторим, госпожо Хокин. Но ни трябваха някои подробности, за да насочим правилно усилията си. Колко е висока Алисън?

— Почти колкото мен. Метър и шейсет, нещо такова. Стройна е, фигурата й тъкмо започва да се оформя.

— Имате ли някаква скорошна нейна снимка, която да покажем на екипа? — попита Джордж.

Хокин отблъсна стола си назад. Краката му изскърцаха по каменните плочи. Той издърпа чекмеджето на кухненската маса и извади една купчина снимки. После се наведе напред и ги разпръсна на масата пред Джордж. Лицето, което го гледаше от петте цветни портретни фотографии, не можеше да се забрави лесно.

Никой не беше го предупредил, че момичето е красавица. Усети, че дъхът му спира, докато се взираше в лицето на Алисън. Косата й, с цвят на мед, падаше до раменете, обрамчила овално лице, осеяно тук-там с бледи лунички. Сините й, леко раздалечени очи придаваха на чертите й нещо славянско, носът й беше фин и прав. Устата й беше плътна, чувствена, усмивката й вдълбаваше малка трапчинка на лявата й буза. Единственото несъвършенство на това лице беше един наклонен белег, пресичащ дясната вежда, тънка бяла линия между тъмните косъмчета. На всяка снимка позата леко се променяше, но искрената й усмивка оставаше неизменна.

Той погледна Рут, чиито черти се бяха смекчили едва забележимо, докато гледаше лицето на дъщеря си. Сега му стана ясно какво бе привлякло погледа на Хокин към вдовицата на фермера. Когато изчезнеше напрежението, изсмукващо мекотата от лицето на Рут, красотата й ставаше също тъй явна, както и при дъщеря й. Сега, когато едва забележима усмивка се бе плъзнала по устните й, му се стори невероятно, че първоначално я беше определил като невзрачна.

— Очарователно момиче — каза тихо Джордж. После се изправи и взе снимките. — Бих искал да ги задържа засега. — Хокин кимна. — Сержант, може ли да поговорим отвън?

Двамата мъже излязоха от топлата кухня в мразовитата нощ. Докато затваряше вратата зад себе си, Джордж чу как Рут каза примирено:

— Сега ще сложа чай.

— Какво ще кажеш? — попита Джордж. Не му беше необходимо потвърждението на Лукас, за да знае, че случаят е сериозен, но ако сега влезеше в ролята си, която му даваше власт над униформения, това би било равностойно на признание, че момичето е било убито или най-малкото е пострадало тежко. А въпреки нарастващото си убеждение, че се е случило тъкмо това, той изпитваше суеверен страх, че предприемеше ли такива действия, те биха направили нещастието действително.

— Мисля, че трябва да повикаме полицай с куче следотърсач, и то колкото е възможно по-бързо, сър. Може да е паднала, може да лежи някъде с тежка травма. Ако са се натъкнали на каменопад, може кучето да е загинало. — Той погледна часовника си. — Имаме четирима униформени на службата в памет на Кенеди. Ако побързаме, ще ги засечем, преди да им свърши смяната, за да ги докараме тук заедно с всеки, който няма някакви други преки задължения. — Лукас се пресегна пред него и отвори вратата. — Трябва да ползвам телефона им. Няма смисъл да опитвам радиовръзка. По-лесно ще се свържа от дъното на някоя каменоломна.

— Добре, сержант. Организирай търсенето, както прецениш. Аз ще повикам сержант Клъф и детектив Краг. Могат веднага да започнат да разпитват по къщите, за да се уточни кой я е видял последен и къде.

Джордж усети леко прималяване в стомаха — също като сценична треска пред премиера. Така си и беше. Ако опасенията му се окажеха основателни, той стоеше на прага на първото си голямо разследване, за което щеше да отговаря изцяло. По този случай щяха на го преценяват до края на кариерата му. Не успееше ли да разкрие какво се е случило с Алисън Картър, случаят щеше да му се лепне завинаги на челото като позорно петно.

[1] Член на английската поземлена аристокрация, с ранг, по-нисък от рицар; провинциален земевладелец — Бел.прев. ↑

[2] Мегалитен монумент — голям изправен, необработен камък, поставен поединично или във формации по време на неолита и ранната бронзова епоха — Бел.прев. ↑

3.

Сряда, 11 декември 1963 г., 21 часът и 7 минути

Дъхът на кучето се виеше и полюшваше като нещо живо на нощния вятър. Немската овчарка седеше спокойно, с наострени уши, зорките й очи оглеждаха моравата в центъра на Скардейл. Полицай Дъсти Милър, водачът на кучето, стоеше до него и почесваше разсеяно късата кафеникава козина между ушите му.

— Трябва да дадем на Принс дрехи и вещи на момичето — казваше той на сержант Лукас. — Колкото по-дълго ги е носила, толкова по-добре. Можем да се справим и без тях, но така ще е по-лесно за кучето.

— Ще поговоря с госпожа Хокин — намеси се Джордж, преди Лукас да успее да възложи тази задача другиму. Не че се съмняваше в тактичността на униформените полицаи; просто искаше още една възможност да огледа майката на Алисън Картър и съпруга й.

Когато влезе, го обгърнаха топлите пари на кухнята, където Хокин продължаваше да седи край масата и да пуши. Сега пред него имаше чаша чай, чай пиеше и полицаят, седнал на другия край на масата. Двамата вдигнаха очи, когато инспекторът влезе. Хокин повдигна въпросително вежди. Джордж поклати отрицателно глава. Хокин изду устни и потри очи с ръка. Джордж забеляза със задоволство, че той най-сетне започва да проявява признаци на безпокойство за съдбата на доведената си дъщеря. Мисълта, че Алисън може да е в опасност, като че ли най-сетне бе проникнала през бронята на неговото самодоволство.

Рут Хокин стоеше пред умивалниците, с ръце, накиснати в сапунената пяна. Но не миеше съдовете. Стоеше неподвижна и се взираше внимателно в непроницаемия нощен мрак. Лунната светлина едва успяваше да огрее поляната зад къщата; на това място, в дъното на долината, високите скални образувания бяха толкова близо, че спираха достъпа на лунните лъчи. Зад прозореца се виждаше само някакъв блед силует на фона на сивкавобелите скали. Джордж предположи, че става дума за някаква допълнителна постройка към фермата. Зачуди се дали сградата вече е била претърсена. После се прокашля и каза:

— Госпожо Хокин…

Тя се обърна бавно. Като че ли бе остаряла през краткото време, откакто полицаите пристигнаха в Скардейл. Кожата се опъваше върху скулите, очите й бяха хлътнали дълбоко в черепа.

— Да?

— Трябват ни някакви дрехи на Алисън. За кучето следотърсач.

Тя кимна.

— Ще донеса нещо.

Водачът на кучето каза, че ще е най-добре да има обувки, а дрехите да е носила поне няколко пъти. Може би някой пуловер или палто.

Рут излезе от кухнята с походката на сомнамбул.

— Ще бъде ли удобно пак да ползвам телефона? — попита Джордж.

— Заповядайте — Хокин махна с ръка към входното антре.

Джордж излезе след Рут и се упъти към масата, върху която стоеше старомоден бакелитов телефонен апарат и една сватбена снимка — Рут, сияеща, хванала под ръка съпруга си. Ако не беше красивото лице на Хокин, Джордж надали би познал булката.

Веднага щом затвори кухненската врата зад себе си, усети как меденият въздух затяга прегръдката си около него. Ако момичето бе свикнало да живее при такива температури, шансовете му да оцелее на открито бяха по-големи. Видя как Рут Хокин изчезва зад завоя на стълбата и се зае да набира номера. След четири иззвънявания отсреща вдигнаха слушалката.

— Бъкстън четиристотин двадесет и две — каза познатият глас и безпокойството му се уталожи веднага.

— Ан, аз съм. Наложи да се да дойда в Скардейл по работа. Изчезнало е едно момиче.

— Горките родители — каза веднага Ан. — И за теб ми е жал — да трябва да се занимаваш с това в такава нощ.

— Тревожи ме единствено съдбата на момичето. Явно ще закъснея. Всъщност, в зависимост от това как се развият събитията, може и да не се прибера цяла нощ.

— Преуморяваш се, Джордж. Знаеш, че не постъпваш разумно. Ако не си дойдеш, докато стане време за лягане, ще ти оставя сандвичи в хладилника, за да хапнеш нещо, като се прибереш. И по-добре да са изчезнали, като стана утре — заплахата й не беше съвсем шеговита.

Ако Рут Хокин не се беше появила в този момент на стълбите, той щеше да каже на Ан колко обича тя да се грижи за него. Вместо това обаче каза само:

— Благодаря. Ще се обадя пак, когато мога — и затвори телефона. После тръгна към долната площадка на стълбата, за да пресрещне Рут, която слизаше, притиснала малко вързопче към гърдите си.

— Правим всичко, което е по силите ни — каза той, съзнавайки, че това далеч не е достатъчно.

— Знам — отвърна тя. Разтвори ръце и му показа чифт домашни пантофи и измачкано фланелено горнище от пижама. — Ще дадете ли това на човека с кучето?

Джордж взе дрехите, съзнавайки с неопределимо вълнение какъв трагизъм придаваха обстоятелствата на сините кадифени пантофи и пижамата на цветчета. Държеше вещите предпазливо, за да не поемат много от неговата миризма. Прекоси кухнята и отново излезе навън. Подаде вещите на Милър и видя как полицаят заговори тихо на Принс, поднасяйки пижамата и пантофите под издължената му муцуна. Кучето повдигна леко глава, като че долавяше по вятъра някаква особено приятна миризма. След това започна да души земята пред входната врата. Главата му описваше дълги дъги, напред-назад, на сантиметри над земята. Изминеше ли кратко разстояние, то изсумтяваше и вдигаше глава, за да завре отново нос във вещите на Алисън, сякаш си припомняше какво трябва да търси. Кучето и водачът се движеха заедно, кръстосвайки всеки квадратен сантиметър пред вратата. После, на самия край на утъпканата пътека, заобикаляща моравата в центъра на селото, немската овчарка внезапно застина. Вкаменен като статуя, Принс постоя няколко безкрайно дълги секунди, вдишвайки с все сила миризмите от проскубаната трева. След това, с едно плавно, гъвкаво движения, кучето тръгна бързо по тревата. Тялото му беше снишено до земята, а носът го водеше напред, като че ли някой го теглеше с въже.

Милър ускори крачка, за да върви редом с кучето. В отговор на едно кимване на сержант Лукас четиримата униформени полицаи, които бяха пристигнали минути след кучето и неговия водач, тръгнаха след тях разпръсвайки се така, че да обхождат по-голяма територия с лъчите на фенерчетата си. Джордж повървя след тях, без да може да реши дали да се присъедини към търсенето или да изчака двамата криминалисти, които бе повикал.

Маршрутът на спасителната група мина покрай моравата, после покрай едни каменни стъпала, които водеха към тесен коридор между две къщи, а оттам през едно широко поле. Докато кучето ги водеше напряко през полето, Джордж чу ръмженето на мотор. Към селото се приближаваше кола. Когато спря зад няколкото паркирани в центъра полицейски коли, Джордж разпозна форда на сержант Томи Клъф. Той хвърли бърз поглед през рамо към спасителната група. Светлината на фенерчетата веднага посочи къде се намират. Нямаше да бъде трудно да ги настигне. Обърна се, забърза към голямата черна кола и отвори рязко вратата на шофьора. Насреща му се захили като пълна луна познатото червендалесто лице на сержанта.

— Как сте, сър? — попита Клъф и наоколо замириса на бира.

— Имаме работа, Клъф — отговори рязко Джордж. Знаеше, че дори пийнал, Клъф върши по-добра работа от други полицаи, когато са трезви. Другата врата хлопна и Гари Краг тръгна да заобиколи колата. Когато кльощавият детектив застана пред него, Джордж си каза, че явно е гледал прекалено много уестърни. Краг би изглеждал отлично с кожен панталон и чифт пистолети „Колт“, увиснали от двете страни на тесните му бедра, с широкопола шапка, нахлупена над присвитите му сиви очи. Облечен в костюм, правеше впечатление на човек, който не е съвсем сигурен къде се намира, но копнее от сърце да бъде някъде другаде.

— Изчезнало дете, така ли, сър? — проточи той гърлено. Дори провлеченият му глас би звучал по на място в някоя кръчма в Дивия запад, докато поръчва бърбън на бармана. Единственото положително нещо в цялата работа според Джордж беше, че Краг поне не се правеше на единак.

— Алисън Картър. Тринайсетгодишна. — Джордж се зае да описва подробностите, докато Клъф измъкваше едрото си тяло иззад волана. Той посочи с палец зад гърба си. — Живее в имението, доведена дъщеря на местния земевладелец. Но и тя, и майка й са от Скардейл.

Клъф изсумтя и нахлупи каскет от туид върху влажната си, къдрава коса.

— Тогава няма достатъчно акъл да избяга. Нали ви обясниха какво е положението в Скардейл? Тук братовчеди се женят помежду си в продължение на поколения. Повечето не могат да намерят собствения си задник, като влязат в тоалетната.

— Въпреки тази наследствена обремененост Алисън е приета в гимназията[1]. Което, доколкото знам, не може да се каже за вас, сержант Клъф — отбеляза Джордж. Клъф изгледа мрачно шефа си, който беше три години по-млад от него, но не каза нищо. — Алисън се е прибрала от училище както винаги — продължи Джордж. — После излязла да разходи кучето. Оттогава никой не е виждал нито нея, нито кучето. Това е станало преди пет часа. От вас искам да обиколите всички къщи в селото. Искам да знам кой я е видял последен, кога и къде.

— Когато е излязла, вече е било мръкнало — каза Краг.

— Все пак някой може и да я е видял. Ще се опитам да настигна групата с кучето. Ако ви трябвам, ще бъда с тях. Ясно ли е? — Когато се обърна, го прониза внезапен хлад. Огледа къщите, струпани подковообразно около моравата, после отново се обърна към Клъф и Краг. — Искам от вас да проверите във всяка къща дали децата са си у дома. Не ми трябва някоя майка утре да изпадне в истерия, когато открие, че и нейното дете го няма.

Не изчака да му отговорят, а забърза обратно към стъпалата на каменния проход. Преди да влезе в него, спря и се обърна. Видя как сержант Лукас инструктира шестимата униформени полицаи, които бе успял да привика отнякъде.

— Сержант — каза Джордж, — зад имението има някаква стопанска постройка, която се вижда от кухненския прозорец. Не знам претърсвана ли е вече, но не би било зле да огледате и там — току-виж се оказало, че момичето всъщност не е излизало на разходка.

Лукас кимна и направи знак с глава към един от полицаите.

— Виж какво има там — после се обърна към Джордж. — Благодаря ви, сър.

Кати Ломас стоеше на прозореца и наблюдаваше как мракът поглъща фигурата на високия мъж с шлифера и меката шапка. Така, осветен от фаровете на голямата кола, която току-що спря при телефонната кабина, й беше заприличал много на Джеймс Стюарт. Това би трябвало да й подейства успокоително, но вместо това усили усещането й, че всичко около нея не се случва в действителност.

Кати и Рут бяха братовчедки, с по-малко от година разлика, роднини и по майчина, и по бащина линия. Бяха израснали заедно, докато бяха станали жени и майки. Дерек, синът на Кати, се роди само три седмици след Алисън. Историите на двете семейства бяха неразривно свързани. Затова, когато Кати чу от Дерек какво се е случило и отиде при Рут, която крачеше напред-назад из кухнята и палеше цигара от цигара, тя изпита такава тревога, сякаш ставаше дума за собственото й дете.

Кати стоеше на прозореца в неосветената предна стая на Ларк и наблюдаваше внезапно разгарялата се дейност в мрачната ноемврийска нощ. Цивилният детектив, който шофираше, същия които приличаше на хиърфордски бик с масивната си къдрокоса глава, се почеса по задника под сакото, каза нещо на колегата си, после тръгна към тяхната врата. Тя имаше чувството, че погледа му като че ли срещна нейния в мрака.

Бавно тръгна към вратата. По пътя надникна в кухнята, където се опитваше да се съсредоточи, за да завърши последната си мозайка, на която се виждаха рибарски лодки в пристанище.

— Полицията е тук, Майк — подвикна тя.

— Крайно време беше — изръмжа той в отговор.

Отвори вратата тъкмо, когато хиърфордският бик беше вдигнал ръка да почука. Стреснатото му изражение се смени от усмивка, когато погледът му срещна щедро закръглената фигура на Кати ясно очертана под престилката.

— Дошли сте заради Алисън — каза тя.

— Така е, госпожо — отвърна той. — Аз съм сержант Клъф, а този детектив Краг. Може ли да влезем за минутка?

Кати отстъпи, за да могат да минат, и не възрази, когато Клъф се отърка в гърдите й, докато минаваше покрай нея.

— Кухнята е право пред вас. Мъжът ми е там — каза тя хладно.

Последва ги и когато влезе и кухнята, се облегна на печката.

Приведе се да се стопли, да приглуши студенината на страха, изчака мъжете да се запознаят и да насядат около масата. Клъф се обърна към нея.

— Виждали ли сте Алисън, след като се е прибрала днес от училище?

Кати си пое дълбоко дъх.

— Да. Беше мой ред да посрещна децата на спирката на училищния автобус. През зимата винаги някой отива дотам с колата, да ги докара.

— Забелязахте ли нещо особено в поведението на Алисън? — попита Клъф.

Кати помисли за миг, после завъртя отрицателно глава.

— Нищо — тя сви рамене. — Държеше се както винаги. Беше просто… Алисън. Каза „здрасти“ и тръгна по пътеката към имението. Когато я видях за последно, тъкмо отиваше към вратата викаше отдалече „здравей“ на майка си.

— Да сте виждали непознати хора наоколо? По шосето или тук около края му?

— Не съм забелязала никого.

— Доколкото разбрах, сте обикаляли селото заедно с госпожа Хоакин?

— Няма да я оставя сама, я! — отвърна войнствено Кати.

— Как разбрахте, че Алисън е изчезнала?

— От нашия Дерек. Напоследък е позакъсал с успеха в училище, затова започнах да следя дали си пише домашните, както трябва. Вместо да го пускам с Алисън и братовчедка им Джанет след училище, го прибирах у дома.

— Кара го да седи тук, на кухненската маса, и да свърши всичко което са му възложили в училище, преди да го пусне с момичетата. Чиста загуба на време, ако ме питате. Момчето и без това ще стане фермер като мен — намеси се Майк. Гласът му беше глух и дълбок.

— Не и ако аз имам думата — каза мрачно Кати. — Знам аз какво е загуба на време — онзи грамофон, който Филип Хокин купи на Алисън. Дерек и Джанет вече изобщо не излизат от тях, и все слушат най-новите плочи. Дерек беше пощурял да отиде у Алисън тази вечер. Тъкмо си беше купила плочата с новия хит на Бийтълс „I want to Hold Your Hand“. Но аз го пуснах чак след чая, трябва да е било някъде към седем. Той се върна след пет минути и каза, че Алисън била излязла с Шеп и не се била върнала. Аз, разбира се, веднага отидох у тях да видя какво става.

Рут вече не беше на себе си. Казах й първо да провери навсякъде в селото, за да е сигурна, че Алисън не се е залисала на гости у някого. Тя кисне постоянно при мама Ломас; двамата с братовчед й правят компания на старата вещица и все слушат спомените й от старото време. Раздърдори ли се старата, спиране няма. Бива я да разказва разни истории, и Алисън много обича да я слуша.

Тя нагласи по-удобно гърба си на печката. Клъф прецени, че се е разприказвала, и реши да не прекъсва разказа й. Той само кимна:

— Продължавайте, госпожо Ломас.

— Ами тъкмо се канехме да тръгваме, когато влезе Фил. Каза, че бил в лабораторията си и се занимавал с разните си снимки, и че едва сега забелязал колко е часът. Веднага почна да мрънка, къде му е обядът, къде била Алисън. Казах му, че в момента има по-важни неща от стомаха му, но Рут веднага му сипа от яхнията, която беше сготвила. После го оставихме да яде и тръгнахме от врата на врата.

Кати Ломас млъкна изведнъж.

— Тъй че вие не сте виждала Алисън, след като е слязла от колата ви на връщане от училище?

— От джипа — изръмжа Майк.

— Моля?

— Имаме джип, ленд роувър, а не кола. Тук никой не кара коли — каза той презрително.

— Не, не съм я виждала, откак влезе в тяхната кухня — каза Кати. — Но вие ще я намерите, нали? Искам да кажа, нали това ви е работата. Нали ще я намерите?

— Правим, каквото можем. — Краг беше този, който изтърси стандартната успокоителна формула.

Преди Кати да успее да се сопне, Томи Клъф бързо предотврати избухването й.

— Ами вашето момче, госпожо Ломас? То у дома ли си е?

Тя зяпна уплашено.

— Дерек ли? Че защо да не е?

— Може би по същите причини, поради които и Алисън не се е прибрала.

— Нямате право да говорите така! — Майк Ломас скочи на крака. Лицето му беше пламнало, очите му — гневно свити.

Клъф се усмихна и разпери помирително ръце.

— Не ме разбирайте погрешно. Просто исках да ви напомня да проверите, да не би да му се е случило нещо и на него.

Докато Джордж излезе от прохода между къщите, светлинките от фенерчетата на полицаите се бяха превърнали в бледо, далечно мъждукане. Той предположи, че са навлезли в залесената част, защото жълтеникавите лъчи ту се появяваха, ту изчезваха. Той запали фенерчето, което бе заел от полицейския ленд роувър, с който униформените бяха пристигнали от Бъкстън, и забърза, колкото можеше, през неравните туфи трева.

Дърветата се изпречиха пред него по-скоро, отколкото очакваше. Първоначално виждаше само непроходимия гъсталак под тях, но като пообиколи с лъча на фенера, откри тясна, силно утъпкана пътечка. Джордж навлезе в гората, опитвайки се да уравновеси припряността си с известна предпазливост. Лъчът на фенерчето караше фантастични сенки да танцуват наоколо, и му се налагаше да се съсредоточава повече, отколкото докато пресичаше полето. Под краката му хрущяха покрити със скреж сухи листа, понякога някой клон го перваше през лицето или по рамото, отвсякъде го обгръщаше горската миризма на гниеща растителност. На всеки двадесет метра той изключваше фенерчето си, за да провери дали не е изгубил светлинките пред себе си. Тогава го поглъщаше абсолютен мрак и му беше трудно да се пребори с усещането, че от тъмнината към него се взират скришом очи, че всяко негово движение е следено. Беше голямо облекчение да включиш фенерчето отново. След като бе повървял малко из гората, установи, че светлинките вече не се движат. Той се затича, едва не се препъна в един корен, и насмалко не връхлетя върху униформения полицай, който идваше бързо към него.

— Открихте ли я? — попита задъхано Джордж.

— Де тоз късмет, сър. Ама открихме кучето.

— Живо ли е?

Човекът кимна.

— Да. Ама е било вързано.

— И не е лаяло? — попита Джордж недоверчиво.

— Някой е облепил муцуната му с лейкопласт. Горкото животинче едва можеше да скимти. Полицай Милър ме прати да доведа сержант Лукас, преди да предприемем каквото и да било.

— Сега аз поемам отговорността — каза твърдо Джордж. — Но вие така или иначе се върнете, за да съобщите на сержант Лукас какво сте намерили. Мисля, че ще е разумно до зазоряване да не пускате никой да влиза в гората. Може би дори в момента унищожаваме доказателствата за това, което се е случило с Алисън Картър.

Полицаят кимна и затича с равна стъпка по пътеката.

— Тия тук са се превърнали в диви кози — измърмори Джордж, докато продължаваше да си проправя път напред.

Когато излезе в просеката, по нея играеха светлини и сенки, лъчите от фенерчетата се преплитаха със странно удължени, трептящи сенки. В единия край на просеката за едно дърво беше вързано черно-бяло коли, което с все сили се опитваше да се отскубне от въжето. Блестящите светлокафяви ириси се открояваха на белотата на изпъкналите му очни ябълки. Убито розовият цвят на лейкопласта, с който бе увита муцуната на кучето, се открояваше неестествено насред тази селска сцена. Джордж усети върху себе си погледите на униформените полицаи, които го наблюдаваха внимателно.

— Мисля, че не е редно да оставяме кучето да се мъчи така. Какво ще кажете, Милър? — обърна се Джордж към водача на Принс, който кръстосваше методично просеката заедно с немската овчарка.

— Мисля, че тя няма да има нищо против, сър — отвърна Милър. — Ще отведа Принс малко настрани, за да не я дразни. — Той дръпна рязко каишката на кучето, каза му нещо и тръгна с него към другия край на просеката. Джордж забеляза, че кучето продължава да души ту тук, ту там, както пред вратата на имението.

— Да не би да е изпуснал следата? — попита той, внезапно обезпокоен от по-тревожни неща от неприятностите на едно куче.

— Следата като че ли свършва тук — каза водачът. — Два пъти кръстосахме просеката, вървяхме и по-нататък по пътеката. Няма нищо.

— Това значи ли, че момичето е било отнесено от тук? — попита Джордж. От стомаха му се надигаха хладни тръпки.

— И така може да е — отвърна мрачно Милър. — Едно е сигурно. Не си е тръгнала пеш от тук, освен ако не се е обърнала и не е вървяла обратно по стъпките си до къщи. Ако пък е направила така, и що й е било да връзва кучката и да й залепва муцуната?

— Може би е искала да изненада майка си? Или втория си баща? — предположи един от полицаите.

— Ами че кучето тъй или иначе не би лаяло по тях, нали? — възрази Милър. — Така че не виждам причина нито да го връзва, нито да го оставя тук.

— Освен ако не е предполагала, че при някой от тях има непознат човек — допълни полугласно Джордж.

— Абе не знам. Лично аз се хващам на бас, че момичето не е излязло от просеката само и по своя воля — каза категорично Милър преди да отведе кучето си встрани.

Джордж се доближи предпазливо към колито. Скимтенето, надигнало се в гърлото на кучето, се превърна в тихо ръмжене. Как го беше нарекла Рут Хокин? Шеп, нали?

— Спокойно, Шеп — каза той нежно и протегна ръка, така че кучето да подуши пръстите му. Ръмженето затихна. Джордж придърпа панталоните си и коленичи. Замръзналата земя се заби немилостиво в коленете му. Отбеляза автоматично, че лейкопластът е от по-плътния вид, от широките ролки, а по средата му минава по-тясна марлена лента и го издува отвътре. — Кротко, моето момиче — продължи той и стисна с една ръка гъстата козина зад ушите на животното, за да не движи главата си. С другата ръка зачопли края на лейкопласта, освободи го и задърпа. После вдигна очи. — Някой да дойде да държи кучето, докато свалям това нещо.

Един от полицаите обкрачи неспокойното коли и хвана здраво главата му. Джордж хвана края на лейкопластовата ивица и дръпна с все сили. За минута успя да отдели и последното парче, избягвайки острите зъби на животното, изпаднало в паника, докато големи кичури от козината му се отскубваха заедно с лентата. Полицаят, който я държеше, отскочи бързо, защото тя се обърна, за да си опита късмета и с него. В мига, в който осъзна, че е свободна, Шеп седна и залая яростно срещу насъбралите се мъже.

— Какво да правим сега, сър? — попита единият от полицаите.

— Смятам да я отвържа и да видя къде ще ни отведе — заяви Джордж. Тонът му беше по-уверен, отколкото се чувстваше всъщност. Тръгна предпазливо напред. Кучето не проявяваше желание да го нападне. Той извади джобното си ножче и преряза въжето. Беше по-лесно, отколкото да се мъчи да го отвързва, докато кучето скача насреща му. По този начин щеше да съхрани и възела, в случай че той се окажеше по-особен. Макар че Джордж не мислеше така — доколкото виждаше, възелът си беше съвсем обикновен.

Шеп незабавно се хвърли напред. Изненадан, Джордж обели с ножа парче от палеца си, докато се опитваше да задържи кучето.

— По дяволите! — избухна той, когато въжето се изхлузи от пръстите му, прежулвайки ги до болка.

Един от полицаите се опита да сграбчи въжето, за да спре бягащото куче, но не успя. Джордж стискаше кървящата си ръка и гледаше безпомощно как кучето се отдалечава по пътеката, по която бяха тръгнали Милър и Принс.

След миг се чу шум като от боричкане, след това гласът на Милър извика строго:

— Седни!

Настъпи мълчание. После нощта бе разкъсана от зловещ кучешки вой.

Ровейки из джоба си за носна кърпичка, Джордж тръгна подир кучето. На стотина метра навътре в гората откри Милър и двете кучета. Принс лежеше на земята, положил муцуна между лапите, а Шеп седеше, вдигнала глава, и ту отваряше, ту затваряше уста, отправяйки към небето прекъслечен, сърцераздирателен вой. Милър държеше единия край на въжето, за да не може дърпащото се коли да избяга повторно.

— Като че ли иска да тръгне натам — Милър посочи с глава пътеката, която отвеждаше встрани от просеката.

— Да я последваме тогава — отвърна Джордж. Уви кървящия си палец с кърпичката и пое въжето от водача. — Хайде, моето момиче, — окуражи той колито. — Покажи ми — и подръпна въжето.

Шеп скочи незабавно на крака и хукна по пътеката, въртейки опашка. В продължение на няколко минути сноваха между дървета, после излязоха изпод тях на брега на тясна, бързотечна рекичка. Кучето веднага седна и се обърна към Джордж, провесило език със смутен поглед.

— Това трябва да е Скарластън — чу се гласът на Милър зад гърба му. — Знаех, че извира тук някъде. Странна река. Чувал съм, че просто изведнъж изниква от земята. Ако лятото е сушаво, понякога съвсем изчезвала.

— Накъде тече? — попита Джордж.

— Не знам точно. Мисля, че се влива или в Дъруент, или в Менифолд, не помня в коя от двете. Трябва да погледнете някоя карта.

Джордж кимна.

— Така че ако Алисън е била изнесена от просеката, тук при всички положения бихме изгубили следата. — Той въздъхна и се обърна, насочвайки лъча на фенерчето към часовника си. Беше почти десет без четвърт. — Нищо повече не можем да направим в тази тъмнина. Да се връщаме в селото.

Наложи му се направо да влачи Шеп, за да я откъсне от речния бряг. Докато се връщаха бавно към Скардейл, Джордж обмисляше тревожно изчезването на Алисън. Не можеше да намери никакъв смисъл в цялата работа. Ако някой бе достатъчно безмилостен да отвлече младо момиче, за какво му бе да проявява милост към животното? Особено към такова буйно куче като Шеп. Изобщо не можеше да си представи опърничавото животно да се остави кротко някой да му увие муцуната с лейкопласт — освен ако самата Алисън не бе сторила това. Ако това бе работа на Алисън, дали го бе сторила по своя воля или е била принудена да накара кучето си да замълчи? Ако го бе направила по свое желание, къде ли беше сега? Ако е искала да избяга от къщи, защо да не вземе кучето със себе си, за да я пази, поне до зазоряване? Колкото повече обмисляше тази загадка, толкова по-неразбираема му се струваше.

Джордж излезе от гората и тръгна да прекосява полето. Кучето се влачеше с нежелание подир него. Откри сержант Лукас да разговаря с Грънди на светлината на една ветроупорна лампа, която висеше на задния капак на ленд роувъра. Разказа им накратко какво се бе случило в гората.

— Няма смисъл да изпотъпчем всичко в тъмното — каза той. — Струва ми се най-разумно да оставим двама души да пазят и щом се съмне, да започнем претърсване на гората сантиметър по сантиметър.

Двамата го изгледаха, като че беше полудял.

— Моите уважения, сър, ама ако искате да не пускате жителите на селото в гората, няма смисъл да оставяте двама души да пукнат от студ през нощта — каза уморено Лукас. — Местните познават околността много по-добре от нашите хора. Ако искат да влязат в гората, така и ще сторят, и то без изобщо да разберем. Пък и доколкото разбирам, всичко живо тук иска да участва в търсенето. Ако им обясним за какво става дума, през ум няма да им мине да заличат някакви съществуващи улики.

Джордж осъзна, че Лукас е прав.

— Ами ако има външни хора?

Лукас сви рамене.

— Достатъчно е да поставим пост на входа на долината. Не мога да си представя кой ще тръгне пеш насам от съседната долина. Пътят по брега на Скарластън е несигурен и в хубаво време, да не говорим пък за студена зимна нощ.

— Разчитам на преценката ви, сержант — каза Джордж. — Предполагам, че хората ви са претърсил и къщите и стопанските постройки?

— Да. От момичето няма и следа — отвърна Лукас, опитвайки се да придаде на естествено жизнерадостната си физиономия колкото може по-мрачен израз. — Онази сграда зад имението е фотолабораторията на Хокин. Няма никакво място, където тя би могла да се скрие.

Преди Джордж да успее да отговори, фигурите на Клъф и Краг изплуваха от сенките на селската морава. Двамата изглеждаха също тъй премръзнали, както и той самият. Бяха вдигнали яките на дебелите си зимни палта, за да се предпазят от режещия вятър, който виеше из долината. Краг прелистваше бележника си.

— Нещо ново? — попита Джордж.

— Нищо за отбелязване — оплака се Клъф, предлагайки цигарите си на всички. Само Краг си взе една. — Говорихме с всички, включително и братовчедите й, с които се е върнала от училище. Кати Ломас ги докарала от спирката на автобуса, както обикновено. За последен път видяла Алисън, когато момичето влизало в кухнята на имението. Значи майката казва истината — че момичето си е дошло живо и здраво. Мисис Ломас влязла вкъщи със сина си повече не видяла Алисън. Никой не я е виждат от мига, когато се прибрала след училище. Като че ли се е изпарила.

[1] Инспектор Бенет има предвид изпитите, полагани по това време в Англия от учениците на 11-годишни възраст. Въз основа на резултатите от тях учениците постъпват в три вида средни училища, най-висшето от които се превежда обикновено на български като гимназия (хуманитарна или класическа). Завършилите имат най-добри шансове да продължат образованието си в университет. — Бел.прев. ↑

4.

Четвъртък, 12 декември 1963 г., 1 часът и 14 минути

Джордж огледа примирено залата на църковното настоятелство. На бледата светлина помещението изглеждаше мърляво и претъпкано. Боядисаните в бледозелено стени му придаваха вид на някакво учреждение. Но им беше необходимо помещение, в което да настанят екипа криминалисти, както и униформените полицаи, а в Скардейл и околностите нямаше кой знае какъв избор.

Притесненият Питър Грънди можа да се сети единствено за общинската зала в Лонгнор и за тази потискаща пристройка към методисткия параклис, който се намираше на главното шосе, тъкмо преди отклонението за Скардейл. Тя имаше предимството да бъде по-близо до Скардейл, а освен това в нея имаше и телефон, в стаичката, която според табелата на вратата, беше ризницата на параклиса.

— Добре, че методистите нямат кой знае какви ритуални облекла — каза Джордж, застанал на прага, докато оглеждаше помещението, прилично по-скоро на широк дрешник. — Грънди, отбележи си, че ще ни трябва и полеви телефон.

Грънди прибави още една точка към списъка, в който вече фигурираха пишещи машини, формуляри за вземане на показания, карти във всевъзможни мащаби, картотечни кутии и картончета, списъци на жителите в околността и телефонни указатели. Поне масите и столовете не бяха проблем — в залата имаше достатъчно. Джордж се обърна към Лукас.

— Трябва да си съставим план за действие — обяви той решително. — Да вземем столове и да видим какво ще измислим.

Подредиха столове около една маса, точно под окачената на една от таванските греди електрическа печка. Топлината й едва-едва смекчаваше ледената влага на нощния въздух, но хората бяха доволни и на това. Грънди изчезна в миниатюрната кухничка и се върна с три чаши и чинийка.

— За пепелник — поясни той, плъзгайки чинийката по масата към Джордж. Измъкна изпод палтото си термос и го тръсна на масата.

— Това пък откъде се взе? — попита Лукас.

— Бетси Краудър от Медоу Котидж — отвърна Грънди. — Тя е братовчедка на жената по майчина линия. — После отвори термоса, а Джордж се взря алчно във виещата се нагоре пара.

Ободрени от чая и цигарите, тримата мъже се заеха да съставят план на действие.

— Ще имаме нужда от колкото е възможно повече униформени полицаи — заяви Джордж. — Трябва да обърнем наопаки околностите на Скардейл и ако не открием нищо тук, ще трябва да разширим търсенето по течението на река Скарластън. Отбелязвам си да се свържа с местните армейски поделения, за да разбера не могат ли да отделят хора, за да ни подпомогнат.

— Ако ще търсим в по-широк периметър, може да се обърнем за помощ и към ловното дружество „Хай Пийк“ — каза Лукас, надвесен над чашата с чай, за да се поеме колкото е възможно повече от топлината й. — Кучетата им са научени да тичат по следа, а и ездачите познават района.

Грънди кимна.

— Ще се заема с това. Сър, мога ли да добавя нещо? — Джордж кимна. — Вчера беше коледният панаир в Лийк — има и пазар на добитък, свине и крави. Собствениците на наградените екземпляри вземат добри пари. Така че по пътищата в областта движението е било доста по-натоварено от обикновено. Много хора отиват в Лийк, независимо от това дали участват в конкурса за селскостопански животни или не. Повечето се възползват от случая да си напазаруват за Коледа. Може някои да са се връщали у дома точно по времето, когато е изчезнала Алисън. Ако момичето е тръгнало по никое от шосетата, шансовете някой да я е забелязал са по-добри от обичайните.

— Добра идея. — Джордж си взе бележка. — Добре ще е да питате фермерите за това, когато обикаляте наоколо. Аз самият ще повдигна въпроса на пресконференцията.

— Пресконференция ли? — попита Лукас подозрително. До тук беше принуден да одобри действията на професора против волята си, но сега му се стори, че Джордж Бенет смята да използва случая с Алисън Картър, за да си прави реклама. Сержантът не можеше да одобри такъв ход.

Джордж кимна.

— Свързах се с управлението и ги помолих да организират пресконференция за утре, десет часа сутринта. Имаме нужда от всякаква помощ. Медиите стигат до хората по-бързо от нас. Може да минат седмици, докато обходим всички, които са били вчера на коледния панаир в Лийк, а и тогава може да пропуснем някого. Но ако случаят има покритие в медиите, почти всички ще разберат в рамките на няколко дни, че е изчезнало дете. За щастие „Хай Пийк Кърънт“ излиза утре, така че до следобедния чай новината вече ще е общо достояние. За случаи като този публичността е жизненоважна.

— Ама май не свърши много работа на колегите в Манчестър и Аштън — обади се скептично Лукас. — Освен дето един куп полицаи си губиха времето да проследяват фалшиви улики.

— Ако момичето е избягало, така ще й бъде по-трудно да продължи да се крие. Ако е отведено някъде, публичността увеличава възможностите да открием очевидец — каза твърдо Джордж. — Говорих с главен инспектор Мартин и той е съгласен. Дори ще дойде тук за пресконференцията. Освен това потвърди, че засега аз поемам изцяло ръководството на операцията — допълни той, малко смутен, за да не излезе, че се самоизтъква.

— Така е редно — отбеляза Лукас. — Нали вие се заехте със случая от самото начало. — Той отблъсна стола си от масата, изправи се и загаси цигарата си. — А сега да тръгваме ли за Бъкстън? Не виждам какво повече можем да направим тук. Дневната смяна ще започне търсенето, когато пристигнат в шест часа.

В себе си Джордж беше съгласен с него. Но не му се искаше да си тръгва. От друга страна, не беше редно да злоупотребява с властта си, принуждавайки всички да висят тук безсмислено. Той последва с известно нежелание Лукас и Грънди към колата. По обратния път към Лонгнор, където оставиха Грънди, почти не разговаряха, а през останалите седем мили до Бъкстън в колата се възцари вече пълно мълчание. Двамата мъже бяха капнали от умора, потънали в собствените си мисли.

Когато влязоха отново в централата в Бъкстън, Джордж остави сержанта да напише на машина списък с нареждания за дневната смяна и за извънредно призованите полицейски служители от други части на страната. Седна зад волана на колата, потръпвайки от студения въздух, нахлул откъм арматурното табло, когато запали мотора. След десет минути вече паркираше пред къщата, която според полицията в Дербишър отговаряше на женен полицейски служител с ранг като неговия. Беше къща близнак, облицована с каменни плочи, с три спални и обширна градина, благодарение на това, че попадаше в широк завой на пътя. От прозорците на кухнята и на задната спалня имаше изглед към гората Грийн Лоу, която се простираше по насрещния хребет чак до Акс Едж и началото на дълги мили мрачна, мочурлива земя — там, където Дербишър преминава в Стафордшър и Чешър.

Джордж стоеше насред осветената от луната кухня и се взираше в негостоприемния пейзаж навън. Беше извадил послушно сандвичите от хладилника и си беше запарил чай, но не можа да хапне хапка. Нямаше дори представа с какво са сандвичите. На масата имаше малка купчинка коледни картички, които Ан беше оставила, за да ги прегледа и той, но Джордж не им обърна внимание. Държеше крехката порцеланова чаша в широките си, здрави ръце, и виждаше пред себе си съсипаното лице на Рут Хокин, когато наруши бдението й, за да й предаде кучето.

Тя стоеше пак пред умивалника и се взираше в мрака зад къщата. Сега, когато си припомни сцената, той се зачуди защо тя гледа към задния двор, а не пред къщата. Ако Алисън се върнеше, тя би трябвало да се зададе откъм селската морава и полето, оттам, накъдето се бе запътила предния ден. А и ако пристигнеше някой с новини за нея, пак би дошъл от тази посока. Може би, мислеше Джордж, Рут Хокин нямаше сили да наблюдава познатата местност, осеяна с полицаи, чието присъствие би разравяло раната, причинена от изчезването на дъщеря й.

Каквато и да бе причината, тя гледаше през прозореца към задния двор, обърнала гръб на мъжа си и на полицейската служителка, която продължаваше да седи притеснено край кухненската маса, изпратена тук да окаже някаква помощ, от която очевидно никой нямаше нужда. Когато Джордж отвори вратата, Рут дори не помръдна. Но щом чу драскането на кучешките лапи по каменния под на кухнята, тя откъсна очи от прозореца. Когато се обърна, кучето легна на пода, заскимтя и започна да се влачи по корем към нея.

— Открихме Шеп, вързана в гората — бе казал Джордж. — Някой бе омотал муцуната й с лейкопласт.

Очите на Рут се разшириха, а устата й се изкриви в болезнена гримаса.

— Не — възрази тя безсилно. — Не може да бъде.

После коленичи пред кучето, което се гърчеше около глезените и в пародия на отчаяно извинение. Рут зарови лице в козината на врата му, притискайки животното към себе си, сякаш беше дете. Дългият розов език на Шеп близна ухото й.

Джордж хвърли поглед към Хокин. Той клатеше глава, искрено объркан.

— Това е невъзможно — заяви Хокин. — Кучето е на Алисън. Никога не би допуснало да падне и косъм от главата й. — Изсмя се, но смехът му прозвуча невесело. — Веднъж вдигнах ръка да я плесна и Шеп вече беше ме захапала за ръкава, преди изобщо да я докосна. Единственият човек, който би могъл да направи това с Шеп, е самата Алисън. Тя не би допуснала Рут или мен до себе си, камо ли пък непознат човек.

— Може би Алисън не е имала избор — отвърна кротко Джордж.

Рут вдигна глава. Лицето й се измени от съзнанието, че страховете и може да се окажат основателни.

— Не — каза тя пресипнало. В гласа й прозвуча отчаяна молба. — Не моята Алисън. Моля те, Господи, не моята Алисън.

Хокин стана и прекоси стаята, за да отиде при жена си, наведе се над нея и я прегърна несръчно през раменете.

— Не бива да губиш контрол над себе си, Рут — каза той и хвърли бърз поглед към Джордж. — С това няма да помогнеш на Алисън. Трябва да бъдем силни.

Хокин като че ли се смущаваше да демонстрира привързаност към жена си. Джордж беше виждал много мъже, които се притесняваха да проявяват чувствата си, но рядко бе виждал чак такава въздържаност.

Изпълни го горещо съчувствие към Рут Хокин. Не за първи път виждаше как един брак проявява слабите си страни под натиска на криминално разследване. Бе прекарал по-малко от час с тази двойка, но съзнаваше инстинктивно, че не присъства на обикновено охлаждане на отношенията, а на голям срив. Достатъчно труден момент за всеки брак е осъзнаването, че човекът, когото си избрал, е доста по-малко от това, което си си представял. Но за Рут Хокин, омъжена съвсем отскоро, сигурно разочарованието бе двойно по-тежко, съчетано с тревогата поради изчезването на дъщеря й.

Без да се замисли, Джордж приклекна до нея и постави ръка върху нейната.

— Много малко е това, което можем да направим в момента, госпожо Хокин. Но наистина правим всичко, което е по силите ни. Веднага щом съмне, ще изпратим хора да претърсват долината от край до край. Обещавам ви, няма да изоставя Алисън. — Очите му срещнаха нейните и той изпита неочаквано силни и толкова объркани чувства, че не можа да си ги изясни докрай.

Докато гледаше към мочурищата, Джордж разбра, че не би могъл да спи тази нощ. Уви сандвичите в плътна хартия, напълни един термос с горещ чай и тихо се заизкачва по стълбите, за да ся вземе самобръсначката от банята.

На горната площадка спря. Вратата на спалнята им беше открехната и той не можа да устои на желанието да погледне Ан. Побутна леко вратата, за да се отвори още малко. Лицето й беше като бледа сянка на белия фон на възглавницата. Спеше на една страна, ръката й, свита в юмрук, беше отпусната пред нея на възглавницата. Господи, колко хубава беше! Възбуждаше се дори само докато я гледаше как спи. Искаше му се да хвърли дрехите и да се плъзне в леглото до нея, да почувства топлината на тялото й. Но тази нощ не би успял да избяга от спомена за измъчените очи на Рут Хокин.

Въздъхна тихо и се обърна. Половин час по-късно беше отново в заличката на методисткия параклис и се взираше в снимката на Алисън Картър. Беше забол четири от снимките, които й беше направил Хокин, на дъската за обяви. Петата беше оставил в полицейския участък и беше помолил да я копират спешно, за да може да раздаде копията на пресконференцията. Дежурният инспектор изрази съмнение, че ще се справят навреме. Джордж му обясни недвусмислено, че ще се наложи да се справят.

Той разтвори внимателно голямата карта и се опита да я огледа с очите на човек, който има намерение да избяга отнякъде. Или с очите на човек, решен да отнеме живота на друг човек.

После излезе от залата на методистите и тръгна пеш по тесния път към Скардейл. Само след като бе извървял няколко метра, мъждукащата жълта светлина от прозорците на залата бе погълната от нощния мрак. Проблясваха само звездите, когато успяваха да пробият носещите се по небето облаци. Наложи му се да внимава, за да не се спъне в някоя от големите туфи трева, избила от двете страни на пътя.

Постепенно зениците му се разшириха, така че зрението му можеше да възприема призраците и сенките, витаещи из нощния пейзаж. Докато успее да си изясни, че става дума за крайпътни плетища, дървета, овчарници и каменни огради, студът се бе просмукал в костите му. Градските му обувки с тънки подметки не бяха подходящи за тази вледенена земя, дори кожените му ръкавици с памучна подплата не го предпазваха от ледената вихрушка, която фучеше по пътя към Скардейл като из тунел. Ушите и носът му не бяха в състояние да изпитват нищо друго, освен болка. След като измина една миля надолу по шосето, той се предаде. Каза си, че ако Алисън Картър се намира някъде на открито в такава нощ, трябваше да е доста по-издръжлива от него.

Или вече бе лишена от каквито и да било усещания.

„Манчестър Ийвнинг Нюз“, четвъртък, 12 декември 1963 г., стр.1

САМОТНО ЛАГЕРУВАЩО МОМЧЕ СЪБУЖДА НОВИ НАДЕЖДИ В ТЪРСЕНЕТО НА ДЖОН. ПОЛИЦИЯТА НЕЗАБАВНО СЕ ОТПРАВЯ КЪМ ЖИВОПИСНАТА ПУСТОШ

Редакционен репортаж

„Полицаите, разследващи изчезването на дванадесетгодишния Джон Килбрайд от Аштънъндър Лайн, се отправиха незабавно към пуста местност в покрайнините на града, където било забелязано да лагерува на открито някакво момче.

Надеждите на екипа се събудиха отново, когато се разбра, че момчето било здраво и се чувствало добре. Но следата се оказа невярна.

Наистина, момчето, което открили в края на краищата, също било изчезнало от дома си и било приблизително на същата възраст като Джон — но това бил единадесетгодишният Дейвид Маршъл от Горс Вю, Алт Естейт, Олдъм. Полицията била уведомена за изчезването му само няколко часа преди това.

След разправия в къщи момчето си взело вещите и една палатка и се установило близо до една ферма в Лили Лейнс, на границата между Аштън и Олдъм, Случаят се оказа поредният неуспех в търсенето на Джон от «Смолшоу Лейн», Аштън, което продължава вече деветнадесет дни.

Представител на полицията каза днес: «Наистина вярвахме, че сме попаднали на следа. Радваме се, че успяхме поне да върнем едно дете живо и здраво у дома му.» Дейвид бил забелязан в палатката си от един гост в близката ферма, който незабавно уведомил полицията. «Това доказва, че обществеността сътрудничи в търсенето», ни казаха от полицията.“

Четвъртък, 12 декември 1963 г., 7 часът и 30 минути

Джанет Картър напомни на Джордж котката, която сестра му гледаше някога. Триъгълното й личице с вирнат нос, раздалечени очи и мъничка, прилична на розова пъпка уста, беше бдително затворено досущ като муцунката на домашния хищник. Той дори отбеляза от двете страни на горната й устна ситни пъпчици, като че ли някой й беше скубал мустаците с пинсета. Седяха един срещу друг на масата, под ниския таван на кухнята в дома на родителите и Джанет отхапваше деликатно от препечената си филийка с масло. Малките й остри зъби оформяха полумесеци откъм крайчетата на филията. Очите й бяха сведени, но тя хвърляше често бърз поглед към него през дългите си мигли.

Дори когато беше по-млад, Джордж се притесняваше да общува с млади момичета — естествен резултат от това, че имаше три години по-голяма сестра, чиито приятелки гледаха със снизхождение на недораслия хлапак. За тях Джордж беше нещо като играчка, удобен обект, върху който упражняваха чувството си за хумор и чаровете, които възнамеряваха по-късно да насочат към по-възрастни мишени. Той нерядко се чувстваше като човешки еквивалент на детско колело с балансьори. Единствената полза, която извлече от цялата работа беше способността му да отгатва кога едно момиче на тези години лъже — нещо, с което повечето мъже не можеха да се похвалят.

Но дори тази негова увереност избледня пред невъзмутимостта на Джанет Картър. Братовчедка й беше изчезнала, събитие, което вероятно щеше да има какви ли не тревожни последици, но Джанет беше толкова спокойна, сякаш Алисън бе отскочила до града на пазар. Майката на Джанет, Морийн, далеч не владееше толкова добре чувствата си. Когато говореше за племенницата си, гласът и трепереше, а когато изведе трите по-малки деца от кухнята, за да остави Джанет насаме с Джордж, очите й бяха насълзени. Баща й, отдавна беше излязъл, за да помогне с каквото може на полицейските групи, които издирваха детето на покойния му брат.

— Ти сигурно познаваш Алисън по-добре от всеки друг — каза накрая Джордж, напомняйки си да говори за момичето в сегашно време, макар че то му се струваше все по-неподходящо.

Джанет кимна.

— С нея сме като сестри. Тя е с осем месеца и две седмици по-голяма от мен, затова е в по-горен клас. Точно като истински сестри.

— Сигурно сте израснали заедно тук, в Скардейл?

Джанет кимна. Нов полумесец от филията изчезна между зъбите и.

— Тримата заедно — аз, Алисън и Дерек.

— Значи сте не само братовчедки, но и най-добри приятелки?

— В училище не съм й най-добрата приятелка, защото сме в различни класове, но тук, у дома, сме най-близки.

— С какво се занимавате, когато не сте на училище?

Устата на Джанет се посви, докато размисляше.

— Нищо особено. Понякога големият ни братовчед, Чарли, ни води вечер в Бъкстън да караме кънки. Понякога обикаляме магазините в Бъкстън или Лийк, но най-често си седим тук. Водим кучетата на разходка. Понякога помагаме във фермите, когато не достигат работници. За рождения си ден Али получи грамофон и оттогава аз, тя и Дерек най-често слушаме музика в стаята й.

Джордж отпи от чая, който Морийн Картър му беше наляла, и установи с учудване, че някой е в състояние да прави по-силен чай от този в стола на участъка.

— Някой да й се е натрапвал? — попита той. — Някакви проблеми — в училище или у дома?

Джанет вдигна глава и го загледа, смръщила вежди.

— Не е възможно да е избягала — заяви тя ожесточено. — Някой трябва да я е отвлякъл. Али никога не би избягала. А и защо? Нямаше от какво да бяга.

Може и така да е, помисли си Джордж, малко стреснат от категоричния й тон. Но може да е имала някого, при когото да избяга.

— Тя има ли си приятел?

Джанет изсумтя.

— Всъщност, не. Няколко пъти беше на кино с едно момче от Бъкстън, Алан Миликен. Но това не бяха истински срещи. С тях бяха още пет-шест момчета и момичета. Каза ми, че той се опитал да я целуне, но на нея такива не й минават. Каза, че ако си въобразявал, че може да прави, каквото си иска, само защото й е платил билета за кино, много се лъже. — Джанет го изгледа предизвикателно, оживена от избухването си.

— Значи не си е харесала никого? Може би някой по-голям от вас?

Джанет поклати глава.

— И двете си падаме по Денис Танър от „Коронейшън Стрийт“, харесваме много и Пол Маккартни. Ама това са само мечти. Тя не си е харесала някой истински. Винаги казва, че момчетата са скучни. Умират да говорят за футбол и космически ракети, и за това каква кола ще си купят, когато вземат книжка.

— Ами Дерек?

Джанет го изгледа озадачено.

— Дерек… си е просто Дерек. При това има пъпки. Не е възможно да харесваш тъкмо Дерек.

— Тогава може би Чарли? Големият ви братовчед? Доколкото разбрах, двамата прекарвате много време заедно при баба ви.

Джанет отново поклати глава. Пръстът й се плъзна несъзнателно към една пъпчица край ъгълчето на устата й.

— Али ходи там, само за да слуша историите на мама Ломас. А пък Чарли си живее при нея. Това е. Изобщо не разбирам защо ме разпитвате кого харесва Алисън. По-добре ще е да търсите човека, който я е отвлякъл. Сигурно си мислят, че чичо Фил има торби с пари, защото живее в голяма къща и притежава селските земи. Хващам се на бас, че са се сетили за това от отвличането на детето на Синатра миналата седмица. Нали по телевизията и във вестниците все за това ставаше дума. Ние не ловим сигнал, затова имаме само радио, но дори тук научихме за отвличането. Нищо чудно на някой да му е хрумнало да направи същото. Сигурно ще поискат за Али огромен откуп — езикът й се плъзна по изцапаните с масло устни.

— Алисън разбира ли се с втория си баща? Какво казва за него?

— Нищо особено. На времето, когато той ухажваше майка й, Али казваше, че я дразни, защото постоянно висеше около тях и носеше на леля Рути подаръци. Нали знаете — цветя, бонбони, найлонови чорапи, такива неща.

Тя се повъртя на стола си и изстиска една пъпка с палеца и показалеца си, несъзнателно прикривайки се с другата ръка.

— Мисля, че Али просто ревнуваше, защото беше свикнала леля Рути да се занимава само с нея. Той й беше конкуренция. Но когато се ожениха и тези номера с ухажването престанаха, Али започна да се разбира съвсем прилично с него. Доколкото разбирам, той изобщо не й се меси. Май не се интересува особени от някой друг, освен от себе си. И, разбира се, от фотографии. Постоянно снима нещо. — Джанет се зае с препечената филийка, явно считайки, че е казала всичко, каквото има да се каже.

— Какво снима? — попита Джордж, повече, за да поддържа разговора, отколкото защото отговорът наистина го интересуваше.

— Пейзажи. От време на време издебва някого и го снима как работи. Казва, че иска хората да изглежда естествено, затова ги снима, без да разберат. Ама нали е пришълец — не познава Скардейл така добре, както ние. Затова, когато се промъква, уж за да остане незабелязан, цялото село го знае какво прави. — Тя се изкиска, после, като се сети защо Джордж е у тях, постави ръка на устата си и го загледа с разширени очи.

— Значи, доколкото ти е известно, няма повод Алисън да иска да избяга от къщи?

Джанет остави филията и изду устни.

— Нали ви казах. Тя никога не бяга. Когато Алисън има някакви неприятности, тя не се опитва да се измъкне, а отива насреща им. При това никога не би избягала без мен. А аз съм си тук. Значи някой я е отвлякъл, а вие трябва да откриете кой е той. — Очите й се плъзнаха встрани, Джордж проследи погледа й и видя Морийн Картър, застанала на прага на кухнята.

— Кажи му, мамо — настоя отчаяно Джанет. — Все му го повтарям, но той не вярва. Кажи му, че Али не би избягала. Кажи му.

Морийн кимна.

— Права е. Когато Алисън има проблем, тя веднага се заема да го разреши. Освен това, ако имаше нещо наум, всички щяхме да знаем. Каквото и да се е случило, то не е било по нейно желание. — Тя пристъпи и взе чашата за чай на Джанет. — Време е да отидеш с малките у Дерек. Кати ще ви закара до автобуса.

— Мога да ги закарам и аз — предложи Джордж.

Морийн го огледа, но той очевидно не й вдъхна доверие.

— Много мило от ваша страна, но тази сутрин и без това е страшна бъркотия, не е нужно да им объркваме допълнително програмата. Хайде. Джанет, обличай се.

Джордж вдигна ръка.

— Само още един въпрос, преди да тръгнеш, Джанет. Имахте ли си някакво специално място в долината? Скривалище, пиратска колиба, нещо от този род?

Момичето хвърли тревожен поглед към майка си.

— Не — каза тя, но тонът й говореше обратното. После натъпка остатъка от филията в устата си и излезе, като махна с ръка към Джордж.

Морийн взе от масата чинията й и поклати глава.

Ако Алисън бе решила да избяга от къщи, не би го направила по този начин. Тя обича майка си. Двете бяха много близки — сигурно защото толкова дълго време бяха сами. Алисън никога не би причинила такава мъка на Рут.

5.

Четвъртък, 12 декември 1963 г., 9 часът и 50 минути

Залата на методисткия параклис беше доста променена. Вътре бяха разгънати осем дървени маси и около всяка от тях кипеше някак на дейност. На едната седеше полицай с полеви телефон и държеше връзка с централата. На три други маси имаше разгърнати карти, на които различните зони на търсене бяха очертани с дебели червени линии. На пета маса един сержант, заобиколен от карти чета, формуляри и картотечни кутии, подреждаше всяка пристигнала информация. На останалите маси тракаха пишещи машини. В Бъкстън служители на криминалния отдел разпитваха съучениците на Алисън Картър, а тридесет полицаи и още толкова доброволци претърсваха долината около Скардейл.

В единия край на залата, близо до вратата, няколко стола бяха наредени в полукръг пред голяма дъбова маса. От другата й страна имаше два стола. Застанал край масата, Джордж тъкмо докладваше на главния инспектор Джек Мартин. През трите месеца, откак бе дошъл на работа в Бъкстън, никога досега не бе имал работа с униформения дивизионен началник. Той знаеше, че докладите му минават през бюрото на Мартин, но никога досега не бяха си сътрудничили пряко по някой случай. Всичко, което знаеше за този човек, беше филтрирано през схващанията на колегите му.

Мартин беше служил до чин лейтенант като пехотинец по време на войната, доколкото се знаеше, без да се отличи, но и без да се посрами. Но прослужените във войската години бяха изградили у него вкус към детайлите на военния живот. Той много държеше на чинопочитанието, и винаги упрекваше офицерите, които се обръщаха към свои равни или подчинени по име, а не със съответния чии. Чуеше ли някой да назовава някого на малко име в участъка, вдигаше кръвно, ако можеше да се вярва на сержант Клъф. Мартин редовно инспектираше подчинените му униформени служители и нерядко навикваше тези, чиито ботуши не блестяха като огледало или копчетата им не бяха достатъчно излъскани. Имаше орлов профил и също такива очи. Всички знаеха, че се дразни от разпасания според него вид на офицерите — криминалисти, които официално също бяха под негово командване.

Но Джордж винаги бе подозирал, че зад заядливия ветеран се крие проницателен и опитен полицейски служител. Сега му предстоеше да узнае доколко са верни предположенията му. Мартин изслуша внимателно описанието, което Джордж направи на досегашните събития. Прошарените му вежди бяха смръщени съсредоточено. Той поглади с палеца и показалеца на дясната си ръка грижливо подстриганите си мустаци първо срещу косъма, после обратно.

— Цигара? — каза той накрая и предложи собствения си пакет на Джордж. Пушеше много силни цигари, „Капстан“. Джордж поклати глава и извади своите, доста по-леки. Все пак прие предложението като позволение и веднага запали.

— Хич не ми харесва тази работа — поде Мартин. — Изглежда внимателно планирано, а?

— Така ми се струва, сър — каза Джордж, впечатлен от начина, по който Мартин веднага забеляза подробността с лейкопласта. Никой не ходи на разходка с цяла ролка лейкопласт в джоба, дори най-старателният бойскаут. Това, което бе сторено с кучето, навеждаше Джордж на мисълта за предумишлена постъпка, макар никой от колегите му да не придаваше значение на този детайл.

— Струва ми се, че който и да е отвлякъл момичето, е бил добре запознат с навиците й. Може да я е следил известно време, да е изчаквал подходящ момент.

— Значи мислите, че става дума за местен човек? — попита Мартин.

Джордж прекара ръка през русата си коса.

— Така изглежда — отвърна той колебливо.

— Прав сте да не се ангажирате с категорична теория. Пътят нагоре към Дендърдейл, до изворите на Скарластън, е популярен туристически маршрут. Кой знае колко хора се шляят наоколо през лятото. Всеки може да е видял момичето — само или с приятели — и да е решил да се върне, за да я отвлече. — Мартин кимна и почисти с пръст малко цигарена пепел от ръкава на безупречно изгладената си куртка.

— Възможно е — съгласи се Джордж, макар че не можеше да си представи как някой мигновено ще развие подобна мания и ще издържи с месеци до настъпването на подходящия момент. Всъщност основната причина за неговата неувереност бе съвсем друга.

По-скоро просто не мога да си представя който и да било жител на селото да причини такова страдание на свой съселянин. Те са невероятно близки помежду си, сър. Свикнали са да се поддържат и помагат един на друг от поколения насам. Някой от Скардейл няма да причини зло на някое от техните деца — това би било в разрез с всичко, на което са учени от раждането си. Да не говорим пък, че нима начин жител на Скардейл да отвлече дете от селото, без останали да разберат какво става. А въпреки всичко по-вероятно е извършителят да е жител на селото, а не външен човек — заключи Джордж и въздъхна, озадачен от хода на собствените си мисли.

— Освен ако всички грешат посоката, в която е тръгнало момичето — отбеляза Мартин. — Може би тя самата е нарушила навиците си и да е тръгнала в обратна посока, към главното шосе. А пък вчера имаше говежди пазар в Лийк. По лонгнорския път движението трябва да е било доста по-оживено от обикновено. Лесно може да са я примамили в някоя кола, под предлог да упъти някого например.

— Забравяте кучето, сър — напомни Джордж.

Мартин махна нетърпеливо с цигарата.

— Възможно е този, който я е отвлякъл, после да се е промъкнал откъм другия край на долината и да е оставил кучето в гората.

— Би било голям риск, а и тогава човекът би трябвало да познава отлично местността.

Мартин въздъхна.

— Сигурно сте прав. И на мен не ми се струва вероятно злодеят да е местен човек. Човек често има романтични представи за живота в тези малки селца, но често се оказваме излъгани. — Погледна към стенния часовник, придърпа маншетите си и се изправи. — И е време да приемем господата от пресата.

Той се обърна към една от сгъваемите маси.

— Паркинсън, върви да кажеш на Морис да покани журналистите.

Униформеният скочи и измънка:

— Тъй вярно.

— Кепето, Паркинсън — излая Мартин. Паркинсън спря като закован и се върна към стола си, нахлупи униформеното кепе и почти побягна през вратата. Докато излизаше, Мартин успя да добави: — Да се подстрижеш, Паркинсън!

Устните на началника потрепваха, като че ли криеше усмивката си, докато вървеше към столовете зад голямата маса.

Вратата се отвори и около половин дузина мъже, се изсипаха в залата. Когато премръзналите им фигури се озоваха в задушната топлина на помещението, около тях се образува нещо като мъглив ореол. Групичката се разпадна и хората насядаха шумно по сгъваемите столове. Джордж прецени, че са на възраст между двадесет и пет и петдесет и пет години, макар че не беше лесно да се каже, така, както бяха захлупени с плетени и широкополи шапки, скрити: зад вдигнатите яки на палтата си и увити целите в шалове. Разпозна Колин Лофтъс от „Хай Пийк Кърънт“, но останалите му бяха неизвестни. Зачуди се за какви ли издания работят.

— Добро утро, господа — започна Мартин. — Аз съм главен инспектор Джек Мартин от полицията в Бъкстън, а това е моят колега, инспектор Джордж Бенет. Както несъмнено всички знаете, едно момиче от Скардейл е изчезнало. Става дума за Алисън Картър, тринадесетгодишна, която била видяна за последен път приблизително към четири и двадесет вчера следобед. Излязла от имението Скардейл, където живее със семейството си, за да разходи кучето си. Когато не се върнала, майка й, Рут Хокин, и вторият й баща, Филип Хокин, се свързват с полицията в Бъкстън. В отговор на обаждането незабавно започнахме претърсване на околностите на имението Скардейл, с помощта на обучени полицейски кучета. Кучето на Алисън бе открито в близката гора, но от момичето няма и следа.

Той се прокашля.

— До обяд в бъкстънския полицейски участък ще има копия от скорошна снимка на Алисън, които ще ви бъдат предоставени.

Докато Мартин даваше подробни описания на външния вид и дрехите на момичето, Джордж изучаваше журналистите. Главите им бяха сведени, моливите хвърчаха по страниците на бележниците. Той се замисли възможно ли е този интерес да има връзка с изчезванията на деца в Манчестър. Не можеше да си представи, че биха запристигали толкова много, ако ставаше дума просто за едно момиче, изчезнало едва преди шестнадесет часа от малко селце в Дербишър.

Мартин тъкмо приключваше.

— Ако и днес не открием Алисън, търсенето ще стане още по-настоятелно. Лошото е, че нямаме представа какво може да й се е случило, и сме много обезпокоени, не на последно място заради необичайно студеното време през последните дни. А сега, ако имате някакви въпроси, и аз, и инспектор Бенет ще ви отговорим с удоволствие.

Вдигна на се една глава.

— Брайън Бонд от „Манчестър Ийвнинг Кроникъл“. Подозирате ли нещо лошо?

Мартин си пое дълбоко дъх.

— На този етап нито можем да изключим, нито можем да приемем нещо със сигурност. Не можем да открием причина за изчезването на Алисън. Не е имала неприятности в училище или у дома. Но досега не сме намерили и следи, които да ни навеждат на мисълта за престъпление.

Конни Лофтъс вдигна пръст.

— Има ли следи, които да навеждат на мисълта, че е станала жертва на злополука?

— Засега не — отговори Джордж. — Както главният инспектор вече каза цели екипи от наши хора претърсват долината. Помолихме всички местни фермери да огледат много внимателно земите си, в случай че Алисън е паднала, счупила си е крак или нещо подобни и не може да се движи.

Мъжът, седнал в единия край на редицата столове, се наведе напред и направи идеално кръгче с дима от цигарата си.

— Като че ли има някакви общи характеристики между изчезването на Алисън Картър и това на двете деца от околностите на Манчестър — Полин Рийд от Гортън и Джон Килбрайд от Аштън. Обсъждали ли сте с криминалистите от Манчестър и Ланкашър възможността за връзка между поверените ви случаи?

— Ще се представите ли? — попита сухо Мартин.

— Дон Смарт от „Дейли Нюз“, северна секция. — В усмивката му имаше нещо хищно.

Джордж си каза, че прилича на лисица. Дори окраската му беше като лисица — изпод каскета от туид се подаваше червеникава коса, червендалесто лице и светлозлатисти очи, които примижаваха от дима на пуретата му.

— Още е много рано за подобни предположения — намеси с Джордж. Искаше му се да отговори на този въпрос, защото той отразяваше собствените му съмнения. — Разбира се, запознат съм със споменатите от вас случаи, но засега не сме открили повод да се свързва ме с колегите за нещо друго, освен за организацията на търсенето. Стафордшърската полиция вече ни обеща всестранна подкрепа, ако се наложи да разширим периметъра на търсенето и в тази посока.

Само че Смарт не се даваше толкова лесно.

— Ако бях на мястото на майката на Алисън Картър, никак нямаше да ми се понрави, че полицията пренебрегва такава подчертана прилика на случая с изчезването на други деца.

Мартин вдигна рязко глава и отвори уста да укори журналиста, но Джордж го изпревари.

— Колкото прилики, толкова и разлики — каза той рязко. — Скардейл е изолирано село в провинцията, няма нищо общо с улиците на един голям град; Полин и Джон са изчезнали през уикенда, а сега сме средата на седмицата; за първите две деца в срещата с непознати не би имало нищо необичайно, докато непознат човек през декемврийски следобед в Скардейл би предизвикал неминуемо подозрение у Алисън; и което е най-важно, Алисън не е била сама, а с кучето си. Скардейл е на двадесет и пет — тридесет мили от района на другите две произшествия. Предполагаемият престъпник, който се занимава с отвличания, би трябвало да подмине доста други деца, за да стигне точно до Алисън Картър. Всяка година се обявяват за изчезнали стотици хора. Странното би било, ако между случаите нямаше общи черти.

Дон Смарт отправи към Джордж поглед, пълен със студено предизвикателство.

— Благодаря ви, инспектор Бенет. Бенет с две „т“ ли се пише? — беше единственият му отговор.

— Да — отвърна Джордж. — Други въпроси?

— Ще пресушавате ли резервоарите в мочурищата? — Това пак беше Колин Лофтъс.

— Ще ви уведомяваме за всички предприети мерки, както и кога те ще бъдат осъществени — каза въздържано Мартин. — А сега, ако няма други въпроси, възнамерявам да закрия пресконференцията.

Той се изправи на крака.

Дон Смарт се приведе напред, подпрял лакти на коленете си.

— Кога ще е следващата пресконференция?

Джордж забеляза как вратът на Мартин се изчерви, досущ като на пуяк. Но колкото и да бе странно, червенината не плъзна по лицето му.

— Когато открием момичето, ще ви уведомим.

— А ако не я намерите?

— Аз ще бъда тук утре сутринта по същото време — намеси се Джордж. — И всяка следваща сутрин, докато намерим Алисън.

Дон Смарт повдигна вежди.

— Ще очаквам срещите ни с нетърпение — каза той, прибра диплите на широкото палто около слабоватото си тяло, и се изправи в целия си, доста нисък ръст. Останалите журналисти вече се бяха отправили към вратата, сравняваха бележките си и обмисляха с какви заглавия да въведат статиите си.

— Нахалник — обяви Мартин веднага, след като вратата се затвори зад тях.

— Вероятно просто си върши работата — въздъхна Джордж. Щеше да е по-добре, ако му беше спестено присъствието на досадник като Дон Смарт, но нямаше какво да се прави. Можеше само да се опита да не се поддава на предизвикателствата на журналиста.

Мартин изсумтя.

— Подстрекател. Останалите също си вършеха работата, без да намекват, че ние не вършим нашата. Внимавайте с този човек, Бенет.

Джордж кимна.

— Имам още един въпрос, сър. Възнамерявате ли да ме натоварите официално с ръководенето на операцията по случая?

Мартин се намръщи.

— Инспектор Томас отговаря за униформените полицаи, но мисля, че вие ще ръководите цялата операция. Старши инспектор Карвър не може да поеме случай, докато кракът му е още в гипс. Той предложи да поеме ръководството от управлението в Бъкстън, но на мен ми е необходим човек тук, на местопроизшествието. Мога ли да разчитам на вас, инспекторе?

— Ще направя всичко по силите си, сър — отговори Джордж. — Твърдо съм решен да открия момичето.

„Манчестър Ийвнинг Кроникъл“, четвъртък, 12 декември 1963 г., стр.1

ПОЛИЦИЯТА ПРЕТЪРСВА УСАМОТЕНА ДОЛИНА. КУЧЕТА СЛЕДОТЪРСАЧИ ПОМАГАТ ПРИ ТЪРСЕНЕТО НА ИЗЧЕЗНАЛОТО МОМИЧЕ

Редакционен репортаж

„Полицейски кучета следотърсачи се включиха днес в издирването на тринадесетгодишно момиче, изчезнало вчера следобед от дома си в усамотеното дербишърско селце Скардейл. Момичето, Алисън Картър, изчезнало, след като излязло от имението Скардейл, където живее с майка си и втория си баща. Преди да излезе, казала, че отива да разходи кучето си. Алисън тръгнала през полето към близката гора, в долината, оградена от високи варовикови скали. Оттогава насам никой не я е виждал. След като майка й се обадила в полицията, започва издирването. Кучето било открито невредимо, но нямало и следа от Алисън.

От разговорите със съседи и нейни приятели от училището «Хай Пийк» се разбира, че няма причина красивата тринадесетгодишна ученичка да иска да избяга от дома. Днес майка й, тридесет и четиригодишната Рут Хокин, продължи да очаква тревожно резултатите от претърсването на долината. Съпругът й, Филип Хокин, тридесет и седемгодишен, се присъедини към групата съседи и местни фермери, които помагат на полицията при търсенето. Висш полицейски служител каза: «Не можем да открием какво би накарало Алисън да избяга от дома. Не е имала проблеми нито у дома, нито в училище. Но не сме открили нищо, което да навежда на мисълта за престъпление».

Ако до свечеряване Алисън не бъде открита, търсенето ще продължи утре.“

Дон Смарт хвърли встрани ранното вечерно издание на „Кроникъл“. Поне не му бяха откраднали въпросите. Този риск винаги съществуваше, ако решиш да зададеш някакъв по-особен въпроса на пресконференция. Отсега нататък той имаше намерение да се отцепи от групата и да рови сам за материалите си. Имаше чувството, че този Джордж Бенет ще му даде много материал за писане, и беше решен тъкмо той да бъде този, който ще изстиска най-доброто от привлекателния млад детектив.

Имаше съмнение, че Бенет е като булдог. Изключено беше той да се откаже от издирването на Алисън Картър. Дон Смарт знаеше, че за повечето полицаи изчезването на Алисън Картър е просто един от много подобни случаи. Разбира се, те съчувстваха на семейството. Сигурно сред тях имаше много бащи, които бяха прегърнали здраво дъщерите си, когато се бяха прибрали у дома и щяха да правят така след всяка нощ, прекарана в безплодно търсене.

Но той долавяше у Джордж нещо по-различно. За този човек изчезналото момиче беше мисия. Дори всички останали да се окажеха от търсенето, Джордж щеше да продължи да я издирва също тъй неотклонно, както ако търсеше собствената си дъщеря. Смарт беше наясно, че за него мисълта за провал беше недопустима.

Случаят беше манна небесна за Дон Смарт. Ангажиментът, който получи от северната секция на „Дейли Нюз“, беше първата му работа за национален вестник, и той постоянно търсеше материал за статия, която би осигурила прехвърлянето му в Лондон. Вече беше писал за „Нюз“ във връзка с изчезването на Полин Райн и Джон Килбрайд, и бе твърдо решен да убеди Джордж или някой от неговия екип, че съществува връзка между тях и между Алисън Картър. Щеше да стане страхотен материал за първа страница.

Каквото и да станеше, Скардейл беше великолепен фон за драматични тайнствени събития. Животът на всеки човек от тази затворена общност щеше да бъде оглеждан под микроскоп. Всевъзможни тайни щяха да излязат наяве. Сигурно предстояха крайно неприятни сцени. А Дон Смарт беше решил да бъде очевидец на всяка една от тях.

В залата на методисткия параклис Джордж Бенет също хвърли настрани вечерния вестник. Беше повече от сигурен, че утре на страниците на по-сензационния „Дейли Нюз“ щеше да излезе доста по неприемлива статия. Ако имаше и намек за недостатъчна компетентност на полицията, Мартин, щеше да получи удар. Джордж излезе от параклиса, пресече шосето и се качи в колата си.

Пътят към Скардейл беше почти толкова неприветлив на дневна светлина, както и нощем или на зазоряване. През нощта мракът поне бе прикривал страховито надвисналите над пътя скали — сега Джордж можеше много живо да си представи как някоя от тях смазва колата му като валяк консервена кутия. Днес по пътя имаше само една съществена разлика: портата беше широко отворена, така че колите можеха да минават свободно. До портата стоеше униформен полицай. Той се взря в колата на Джордж и щом разпозна шофьора, отдаде чест. Горкият човечец, каза си Джордж. Периодът, през който той самият патрулираше и мръзнеше на открито, беше за щастие кратък. Замисли се как ли полицаите, които не гонят кариера, се справят с това ежедневие — ден след ден кръстосване на улиците, охраняване на местопроизшествия, или пък, както днес — безплодно обикаляне из мразовита пустош.

Както пътят, така и самото село не беше станало по-привлекателно на дневна светлина. Нямаше нищо очарователно в мрачните къщурки на Скардейл. Сивите каменни постройки сякаш се бяха снишили към земята — по-скоро като подплашени кучета, отколкото като диви животни, които се готвят за скок. Стрехите на една-две от тях бяха увиснали, повечето се нуждаеха от боядисване. Между къщите се щураха кокошки, и всяка влязла в селото кола предизвикваше какофония от кучешки лай и овче блеене. Непроменени бяха само очите, които се взираха от прозорците във всеки новодошъл. Докато колата му навлизаше в селото, Джордж съзнаваше, че от всяка къща го наблюдават. Днес вече знаеше малко повече за наблюдателите иззад пердетата. Първо, те всички бяха жени, защото мъжете от Скардейл бяха до един с групите по издирването, за да помагат на полицията с познанията си за местността.

Джордж паркира колата си в отдалечената част на селската морава, до оградата на имението. Беше решил, че е време да поговори отново с госпожа Хокин. По пътя към къщата той спря край фургона, пристигнал днес от централата. Използваха го по-скоро като свързочен пункт между различните групи, отколкото като канцелария, и две полицейски служителки постоянно варяха вътре чай и кафе. Джордж открехна вратата и веднага установи колко точно беше предположението му, че ще открие тук инспектор Алан Томас, разположил се в най-топлото ъгълче на фургона, обзаведен с чаша чай от едната страна и пепелник, в който димеше голямата му лула от мирска пяна, от другата.

— Джордж — възкликна сърдечно Томас. — Идвай тук, момчето ми. Страшен студ, а? Добре, че не трябва да снова из горите.

— Нещо ново? — попита Джордж и кимна на служителката, която му предлагаше чай. Сипа си захар и се облегна на преградата.

— Абсолютно нищо, момчето ми. Общо взето, никой нищо не е открил. Тук-там по някой парцал, който си е лежал на същото място от месеци — уелският акцент на Томас придаде странно ведра нотка на потискащите новини. — Хапвай! — Той махна с ръка към чинията, пълна с кифлички с масло. — Донесе ги майката на момичето. Каза, че не можела да седи на едно място и да чака по цял ден.

— След малко ще мина да я видя. — Джордж се пресегна и си взе кифличка. Каза си, че хич не са лоши. Бяха определено по-добри от тези, които правеше Ан. Много я биваше да готви, но с печенето не можеше да се оправи. Беше му се наложило да излъже, че изобщо не обича сладкиши. В противен случай щеше да яде нейните, защото нямаше представа как би могъл да я критикува. А пък нему се щеше да яде в продължение на петдесетина години мазни сладкиши, жилави баници и кейкове, които сякаш бяха взети от близката каменоломна.

Внезапно вратата се отвори с трясък. Червендалест мъж, навлякъл кожено яке над няколко ката ризи и пуловери, нахлу във фургона, задъхан и потен.

— Вие ли сте Томас? — обърна се той към Джордж.

— Аз съм Томас, момчето ми. — Томас се изправи на крака и от скута му се изсипа цяла лавина трохи. — Какво става? Да не са открил момичето?

Мъжът поклати глава, опрял ръце на коленете си, докато се опитваше да си поеме дъх и произнесе с усилие:

— В горичката под хълма Шийлд. Като че ли е имало борба. Изпочупени клони. — Той се изправи. — Пратиха ме да ви отведа там.

Джордж заряза чая и кифличката и излезе с новодошлия, последван от Томас. Представи се и попита:

— Вие от Скардейл ли сте?

— Да, аз съм Рей Картър. Чичо съм на Алисън.

„И баща на Джанет“, припомни си Джордж.

— На какво разстояние се намира тази горичка от мястото, където открихме кучето? — попита той, насилвайки се да върви в крак с фермера. Човекът вървеше доста по-бързо, отколкото можеше да се предположи при набитата му фигура.

— Около четвърт миля, ако се мине напряко.

— Доста се забавихме, докато открием нещо — каза меко Джордж.

— Мястото не се вижда от пътеката, затова първия път, когато са минавали през горичката, са го пропуснали — каза Картър. — Освен това трудно биха се сетили за него. — Той спря за миг и се обърна сочейки към имението Скардейл. — Вижте, ето го имението. — После се обърна още веднъж. — Ето го полето, през което се минали към гората, в която откриха кучето, и към Скарластън. — Мъжът пак се завъртя. — Ето го пътят, който води вън от долината. А това — завърши той, сочейки дърветата, скупчени някъде между имението и гората, в която бяха открили Шеп — е мястото накъдето сме се запътили. Това е път, който не води за никъде — добави Картър ядно, като обхвана с жест високите варовикови скали и мрачното сиво небе.

Джордж се намръщи. Човекът беше прав. Ако Алисън е била в тази горичка, когато са я хванали, защо кучето бе завързано в голямата гора, поне на четвърт миля разстояние? Ако пък са я хванали в просеката на голямата гора, и там тя не се е съпротивлявала, а се е боричкала по-късно, опитвайки се да се изтръгне от ръцете на престъпника, какво са търсели изобщо в задънения край на долината? Още една непоследователност, която Джордж прибави наум към досегашните, докато вървеше след Рей Картър към тесния залесен пояс.

Горичката беше смесена — от ясен, явор, бук и бряст. Дърветата бяха засаждани много по-скоро от онези в гората, където бяха вчера, бяха по-млади, с по-тесни дънери. Като че ли бяха садени прекалено близо едно до друго и клоните им образуваха гъсто преплетен параван, през който не можеше да се види почти нищо. Храсталаците под тях бяха също прекалено гъсти, за да можеш да си проправиш лесно път през тях.

— Насам — каза Картър и посегна към един почти невидим отвор сред кафеникавата папрат и червено зеленикавите листа на къпините. Веднага щом навлязоха в гората, следобедната светлина изчезна почти напълно. Джордж имаше чувството, че сякаш внезапно ослепял и му стана ясно как търсачите първоначално не са открили нищо. Досега не бе схванал напълно колко непроходим е лесът на места и колко лесно можеше да не бъде забелязано нещо дори да е нещо голямо, като например, пази боже, труп. Когато очите му привикнаха към полумрака, той започна да вижда по-добре храсталаците под дърветата. Пътеката беше хлъзгава от изпочупени паднали листа.

— От месеци разправям на нашия земевладелец, че тази горичка трябва да се разреди — изръмжа Картър, докато разбутваше клоните на ниските бъзови храсти, които ги пляскаха като камшици по листата. — На това място може да изчезне половината ловна дружинка на Хай Пийк и никой няма да разбере.

Съвсем внезапно налетяха на останалите от спасителната група. Двама полицаи и някакво момче стояха близо един до друг на един завой на пътечката. Момчето надали имаше повече от осемнадесет години. Беше облечено като Картър с кожено яке и панталони от рипсено кадифе.

— Така — каза Джордж, — а сега кой ще покаже на господин Томас и на мен какво сте намерили?

Един от полицаите се прокашля.

— Там напред е, сър. Една група вече беше минала от тук рано сутринта, но господин Картър настоя да прегледаме пак, защото храсталакът под дърветата е много гъст. — Той направи жест с ръка към инспектор Томас и Джордж, и останалите отстъпиха тромаво назад, за да им направят място да минат. Полицаят посочи една едва забележима пролука в храсталаците, на юг от пътеката. — Това момче, Чарли Ломас, откри мястото. Има едва видими следи — пречупени клони и прегазени растения. Малко по-навътре изглежда така, като че ли на мястото е имало борба.

Джордж приклекна и се взря в пътеката. Човекът беше прав. Нямаше кой знае какво за гледане. Същинско чудо беше, че изобщо са забелязали нещо. Джордж предположи, че местните жители познават околността толкова добре, че нещо съвсем незабележимо за външен човек за тях веднага се набива на очи.

— И колко от вас газиха наоколо? — попита Томас.

— Само аз и момчето, сър. Много внимавахме. Опитахме да не разбутваме нищо.

— Ще видя — каза Джордж. — Господин Томас, може ли някой от вашите хора да се обади в управлението и да извика фотограф? Ще ми трябват и кучета следотърсачи. Щом фотографът приключи ще започнем ново претърсване на района, този път сантиметър по сантиметър.

Без да изчака отговор, Джордж внимателно разбута клоните на едва забележимата следа и тръгна напред, опитвайки се да върви малко встрани от следата. Тук беше още по-мрачно, отколкото по пътеката и той спря, за да изчака очите му да се приспособят към тъмнината.

Описанието на полицая се отличаваше с похвална точност. Още няколко мъчителни стъпки, и Джордж откри това, което търсеше. Счупените клони и прегазената папрат маркираха район с размери два на три метра. Джордж беше израснал в града, но и за него нямаше съмнение, че следите са съвсем скорошни. Счупените места на клоните и папратите бяха още съвсем свежи. Един отчасти смачкан храст бе започнал да вехне, но беше още жив. Ако тази сцена нямаше връзка с изчезването на Алисън Картър, това би било прекалено странно съвпадение.

Джордж се приведе напред, хванал се за по-сигурно за един клон. Възможно бе тук някъде да има важни улики. Не искаше да изпогази всичко и да причини повече щети от тези, които тъй или иначе бяха нанесени от спасителната група. Докато още мислеше за това, забеляза топчица тъмна материя, закачила се на острия откършен край на един клон. Черен вълнен чорапогащник, така беше казала Рут Хокин. Джордж усети, че стомахът му се свива.

— Тя е била тук — каза той тихо.

Мина наляво, заобикаляйки прегазената територия. На всеки няколко крачки спираше, за да огледа пред себе си. Намираше се почти на противоположната страна на мястото, където се отдели от пътеката, когато го видя. Пред него и малко вдясно растеше бреза. На ярката белота на кората й се открояваше тъмно петно. Джордж пристъпи напред като хипнотизиран.

Кръвта беше засъхнала отдавна. Но по нея бяха залепнали няколко светлоруси косъма. А на земята пред дървото се търкаляше рогова катарама, от която висеше късче плат.

6.

Четвъртък, 12 декември 1963 г., 17 часът и 5 минути

Джордж си пое дълбоко дъх и вдигна ръка, за да почука. Още преди кокалчетата му да докоснат дървото, вратата се отвори. Рут Хокин застана срещу него. Изпитото й лице изглеждаше сиво на вечерната светлина. Жената направи крачка встрани и се подпря на вратата.

— Открили сте нещо — каза тя с равен тон.

Джордж пристъпи през прага и затвори вратата след себе си. Беше решил да не създава на зяпачите повече забавление, отколкото щеше да бъде неизбежно. Очите му автоматично обиколиха помещението.

— Къде е нашата служителка? — попита той и се обърна с лице към Рут.

— Отпратих я — отвърна тя. — Нямам нужда да се грижат за мен като за малко дете. Освен това помислих, че ще може да свърши нещо по-полезно за моята Алисън, ако не си седи цял ден на задника да пие чай. — В гласа й се прокрадваше острота, която Джордж не бе доловил преди. Здрава психика, каза си той. Не беше жена, която се превръща в хленчещ парцал при всяка лоша новина. Това го поуспокои, защото вестта, с която идваше, определено беше лоша.

— Да седнем — предложи той.

Устата й се изкриви в саркастична гримаса.

— Толкова лошо ли е това, което имате да ми кажете? — Но все пак се отблъсна от стената и се отпусна на един от кухненските столове. Джордж седна срещу нея. Забеляза, че е облечена в същите дрехи като предишната вечер. „Не си е лягала — каза си той. — Със сигурност не е спала, а вероятно не е и опитала.“

— Съпругът ви със спасителните групи ли е? — попита той.

Тя кимна.

— Май не му се ходеше много. Моят Фил обича природата, ама само ако времето е хубаво. Харесва я, когато слънцето грее и всичко прилича на някоя от неговите пощенски картички. Но в такива дни, когато е влажно и студено, когато има мъгла и въздухът е леденостуден, той или е прегърнал печката, или се е заровил в лабораторията си, където има два парафинови радиатора. Едно нещо мога да кажа в негова полза. Днес направи изключение.

— Ако искате, да почакаме, докато се върне — предложи Джордж.

— Това няма да промени новините, нали? — попита тя с уморен глас.

— Опасявам се, че не. — Джордж разкопча палтото си и извади две найлонови пликчета от вътрешния джоб. В едното бе поставена меката, пухкава черна топчица, която се беше закачила на счупения клон; в другото — гладката катарама. Естественият кафеникав цвят на рог се открояваше странно на фона на изкуствената материя. От катарамата на здрав тъмносин конец висеше късче морско син мек вълнен плат. — Длъжен съм да ви попитам дали можете да разпознаете тези неща.

Когато Рут посегна да вземе пликчетата, лицето й беше лишено от всякакъв израз. После се взря продължително в него и попита:

— Какво би трябвало да бъде това? — И побутна предметите с показалец.

— Според нас е вълна — каза Джордж. — Може би част от чорапогащник като този, който е носила Алисън.

— Може да е какво ли не друго — възрази тя. — Може да е висяло там с дни и седмици.

— Ще видим какво ще решат в нашата лаборатория. — Нямаше смисъл да я принуждава да приеме това, срещу което съзнанието й се съпротивляваше. — Ами катарамата? Нея можете ли да разпознаете?

Тя взе пликчето и плъзна пръст по шлифования рог. После го изгледа умолително.

— Само това ли открихте от нея? Само това ли можете да ми покажете?

— Открихме следи от борба в малката горичка. — Джордж махна с ръка в посока, която според него беше правилната. — Тази, която се намира между имението и гората, в която открихме Шеп, към дъното на долината. Сега вече мръква, затова няма да можем да свършим кой знае какво повече, но утре след зазоряване хората ми ще преровят всеки квадратен сантиметър от горичката, за да видим дали няма да открият още следи от Алисън.

— Но само това ли намерихте? — Гласът й прозвуча оживено.

Не му се искаше да разбива надеждите й, но не беше в състояние да лъже.

— Открихме и кръв, и няколко косъма — като че ли си е ударила главата в едно дърво. — Рут притисна уста с ръка, потискайки вика си. — Наистина, кръвта беше много малко, госпожо Хокин. Нищо, което да навежда на мисълта за по-сериозно нараняване, вярвайте ми.

Широко отворените й очи бяха вперени в него, пръстите й се бяха впили в бузата, като че ли се опитваше с физическа сила да възпре реакцията си. Джордж не знаеше нито какво да каже, нито какво да направи. Имаше прекалено малко опит с човешките кризи и трагедии. Винаги бе разчитал на по-висшестоящите или на някой по-стар и опитен офицер да поемат удара от сблъсъка със страданието на другите. А сега беше сам и съзнаваше, че оттук нататък ще оценява сам себе си в зависимост от начина, по който щеше да се отнесе към тази страдаща жена.

Джордж се приведе през масата и постави ръка върху ръката на Рут Хокин.

— Ако кажа, че находката не е основание за безпокойство, ще ви излъжа — каза той. — Но наистина няма нищо, което да доказва, че Алисън е пострадала по-сериозно, даже напротив. Освен това успяхме да установим със сигурност едно — Алисън не е избягала по свое желание. Съзнавам, че това няма да ви утеши особено тъкмо сега, но това заключение означава, че няма да губим времето на хората си с излишни неща. Вече знаем, че Алисън не е тръгнала от тук сама, не се е качила на влак или автобус, затова и няма да изпращаме служители да разпитват по гарите и автобусните спирки. Вместо това те ще се занимават с други неща, които могат да дадат някакъв резултат.

Рут Хокин свали ръка от устата си.

— Тя е мъртва, нали?

Джордж стисна здраво другата и ръка и отвърна:

— Нямаме причини да предполагаме такова нещо.

— Имате ли цигари? — попита тя. — Моите свършиха преди малко — позасмя се горчиво и продължи: — Трябваше да пратя вашата служителка да ми купи цигари от Лонгнор. Поне щеше да свърши нещо полезно.

Когато и двамата запушиха, той прибра пликчетата и плъзна своя пакет цигари по масата към нея.

— Вземете ги. Имам още в колата.

— Благодаря — Стегнатите мускули на лицето й малко се отпуснаха и Джордж за първи път видя същата усмивка, която правеше Алисън толкова привлекателна на снимката.

Той изчака да мине малко време, докато и двамата почувстваха успокояващото въздействие на никотина.

— Имам нужда от помощ, госпожо Хокин — поде той. — Снощи се наложи да се състезаваме с времето, трябваше да намерим следи от Алисън колкото е възможно по-бързо. Днес продължихме с търсенето, всички механични, рутинни операции, които сме длъжни да изпълним и които много често наистина дават резултат. Но досега нямах възможност да си поговоря с вас, за да разбера какво момиче е всъщност Алисън. Ако някой я е отвлякъл — няма да ви лъжа тази версия изглежда все по-вероятна — трябва да науча всичко за Алисън, за да можем да преценим възможностите за контакт между дъщеря ви и престъпника. Затова ви моля да ми разкажете повече за дъщеря си.

Рут въздъхна.

— Тя е очарователно момиче. Умът й сече — такава е от малка. Учителите й казват, че ако продължава да се учи така, ще може да отиде в колеж и дори в университет. — Тя наклони леко глава на една страна. — Вие сигурно сте учил в университет — последните думи не бяха въпрос, а установяване на факт.

— Да, учих право в Манчестър.

Тя кимна.

— Значи знаете какво значи да учиш сериозно. Никога не е трябвало да й напомням да си пише домашните, както става с Дерек и Джанет. Имам чувството, че дори й е приятно да учи, макар че по-скоро би си отхапала езика, отколкото да си го признае. Бог знае от къде е наследила това — нито аз, нито баща й сме обичали особено училището. С мъка дочакахме да завършим. Но имайте предвид, че Алисън не е някоя зубрачка. Обича да се забавлява.

— А как се забавлява? — настоя меко Джордж.

— Всички са луди на тема поп музика — и тя, и Джанет, и Дерек — „Бийтълс“, „Джери енд дъ Пейсмейкърс“, „Фреди енд дъ Дриймърс“, и тъй нататък. Чарли също, макар че той няма време да кисне всяка вечер с тях и да слуша плочи. Но той пък ходи на танци в „Павилиън Гардънс“, и все обяснява на Алисън коя нова плоча да си купи. Все й казвам, че накрая у нас ще има повече плочи отколкото в магазина. Ще й трябват повече от две уши, за да ги изслуша всичките. Фил й ги купува. Той ходи всяка седмица до Бъкстън и й подбира най-новите неща от класациите, а освен това купува и тези, за които е научила от Чарли… — гласът й замря.

— С какво друго се занимава?

— Ами понякога Чарли ги води в Бъкстън на кънки — в сряда вечер. — Тя млъкна и внезапно изплака: — О, Господи, защо не ги заведе и снощи? — После отпусна глава и дръпна така силно от цигарата, че Джордж чу пукота на горящия тютюн. Когато отново вдигна глава, очите й преливаха от сълзи и бяха изпълнени с такава молба, че проникнаха през цялата му професионална резервираност и стигнаха до сърцето му. — Моля ви, намерете я — изхълца Рут.

Той стисна здраво устни и кимна.

— Вярвайте ми, госпожо Хокин, възнамерявам точно това да направя.

— Дори само за да я погреба.

— Надявам се да не се стига до там — каза Джордж.

— Да. Надяваме се — и вие, и аз. — От устните й излезе дълга димна ивица. — И вие, и аз.

Той помълча малко, после поде отново:

— Ами приятелите й? С кого беше по-близка?

Рут въздъхна.

— Трудно им е да си намират приятели извън Скардейл. Никога нямат възможност да отидат някъде със съучениците си след училище. Ако ги поканят на купон или нещо такова, в повечето случаи нима как да се приберат вкъщи. С автобус могат да стигнат само до Лонгнор. Затова и не ходят. Освен това хората от Бъкстън са настроени срещу Скардейл. Считат ни за някакви езичници, че сме някакви идиоти, защото тук често се женят роднини — гласът й стана саркастичен. — Заяждат се и с децата. Затова и нашите се държат един за друг. Нашата Алисън е общителна, и доколкото разбирам от учителите, съучениците й я харесват. Но никога не е имала други истински близки приятели, освен братовчедите си.

Още една задънена улица.

— Още нещо… Бих искал да хвърля един поглед на стаята на Алисън, ако може. Само за да си съставя по-добра представа за нея. — Той не добави — и за да взема косми от гребена й, за да могат хората от лабораторията да ги сравнят с тези, които открихме залепнали и по петното кръв на дървото.

Тя стана. Движеше се като стара жена.

— Включила съм печката горе. За всеки случай… — тя не довърши.

Джордж я последва във входното антре, което бе също толкова студено, колкото и снощи. Преходът от топло към студено му пресече дъха. Рут се заизкачва пред него по широкото стълбище с усукани, струговани дъбови перила, почти черни от дългогодишно лъскане.

— Още нещо — допълни той, докато се качваха. — Предполагам, че щом фамилното име на Алисън е Картър, съпругът ви не я е осиновил?

Мускулите на гърба и врата й се напрегнаха за миг — толкова кратък, че Джордж бе почти готов да повярва, че си го е въобразил.

— Фил много искаше — каза тя. — Държеше да я осинови. Но Алисън беше на шест годинки, когато баща й почина. Беше достатъчно голяма, за да помни колко много го обичаше, а прекалено малка, за да съзнае, че и той като всяко човешко същество е имал своите слабости. Убедена е, че ако позволи на Фил да я осинови, ще изневери на паметта на баща си. Може и да се съгласи след време, но тя е упорита и не обича да я карат да прави нещо насила. — Бяха стигнали до стълбищната площадка и Рут се обърна към него. Лицето й беше спокойно и напълно непроницаемо. — Убедих Фил да я остави за известно време на мира.

Тя посочи зад Джордж, по коридора, който от едно място имаше наклон надолу, което вероятно се дължеше на някакво дострояване на сградата.

— Стаята на Алисън е последната отдясно. Нали не възразявате да не ви придружа — думите й отново не съдържаха въпрос. Джордж за пореден път се възхити на начина, по който тази жена се владееше, дори в такъв извънредно тежък период.

— Благодаря ви, госпожо Хокин. Няма да се бавя много.

Той продължи по коридора, съзнавайки, че тя стои зад него и го гледа. Но дори това не можеше да го отклони от оглеждането на обстановката. Килимът, с който бе застлан коридорът, бе стар, но явно скъп. Някои от гравюрите и акварелите, окачени по стените, макар и пострадали от годините, бяха съхранили красотата си. Джордж разпозна пейзажи от Южна Англия, където бе отраснал, както и историческите замъци в Чатсуърт, Хадън и Хардуик. Забеляза, че подът при чупката на коридора е неравен, като че строителите бяха сбъркали и по трите измерения. Пред последната врата отдясно спря и си пое дъх. Може би никога нямаше да се озове от близо от това до Алисън Картър.

Топлината, която веднага го обгърна като одеяло, изглеждаше подходяща за стаята — уютна, въпреки размерите си. Тъй като се намираше на ъгъл, стаята на Алисън имаше два прозореца на две от стените си, което подсилваше усещането за простор. Прозорците бяха големи, всеки от тях разделен на четири от тънки каменни колони. От дълбочината им се виждаше колко дебела е стената на старинния градеж. Джордж влезе и затвори вратата зад себе си.

Да не пропускам първите впечатления, напомни си той. Топло: имаше електрическа печка и още един маслен радиатор. Уютно: леглото, персон и половина, беше покрито с голяма пухена завивка, облечена в зелен сатен. В двата плетени стола имаше дебели възглавници. Модерно: килимът беше кафяв, плътен, с разхвърляни по него масленозелени и тъмножълти спираловидни шарки. По стените имаше закачени плакати на поп звезди, повечето рязани от списания, което си личеше и по неравните краища. Скъпо: в стаята имаше гардероб и тоалетка с високо огледало и подходяща табуретка пред нея. Линията им беше елегантно изчистена, очевидно бяха купени съвсем наскоро. Когато той и Ан обзавеждаха къщата си, Джордж бе виждал такова спално обзавеждане и беше наясно, че е доста скъпо. На една масичка имаше грамофон „Дапсет“ — от тъмночервена пластмаса с кремави копчета. Отдолу беше натрупана огромна купчина плочи. Очевидно Филип Хокин бе твърдо решен да направи добро впечатление на доведената си дъщеря. Може би си мислеше, че пътят към сърцето й може да бъде открит с помощта на материалните блага, които сигурно бяха липсвали на детето на една вдовица, живееща в бедно село като Скардейл.

Джордж пристъпи към тоалетната масичка и седна несръчно на табуретката. Срещна погледа си в огледалото. За последен път се бе виждал да изглежда така, когато зубреше като луд за последните изпити. Освен това беше пропуснал да се избръсне под лявото ухо — методистите явно пренебрегваха светската суета, затова и в ризницата им нямаше помен от огледало — на Джордж му се наложи да се бръсне пред огледалото за обратно виждане в колата си. Нито една уважаваща себе си рекламна агенция не би го наела за рекламно лице — освен може би за приспивателни хапчета. Той направи гримаса и пристъпи към работа. Четката за коса на Алисън беше поставена нагоре със зъбите на тоалетната масичка и Джордж се зае да измъква колкото бе възможно повече косми. За щастие тя явно не си беше падала много по почистването и той успя да прибере пет-шест косъма, които пъхна в найлоново пликче.

После въздъхна и се зае да рови из личните вещи на Алисън — работа, която поначало му беше крайно неприятна. След половин час установи, че не е открил нищо изненадващо. Дори бе прелистил всяка книга на малката етажерка до леглото. Книги на Жоржет Хайър[1], „Нанси Дру“[2], „Великолепната петорка“[3], „Брулени хълмове“, „Джейн Еър“ — нито една от тях не представляваше изненада, нито пък съдържаше някаква тайна. Много прелистваната поетична антология на Палгрейв „Златната съкровищница“ не съдържаше нищо друго, освен стихове. В чекмеджетата на тоалетната масичка откри бельото на момичето, два специални спортни сутиена, няколко ароматизирани сапуна, половин пакет дамски превръзки. В кутията за бижута имаше няколко евтини дрънкулки и една мъничка сребърна гривна — от тези, които се подаряват на бебетата при кръщаването им. От вътрешната й страна бе гравирано името „Алисън Маргарет Картър“. Донякъде го учуди единствено отсъствието на библия. От друга страна, Скардейл беше до такава степен откъснат от останалия свят, че Джордж не би се учудил, ако установеше, че тук още почитат езическата богиня на плодородието. Току-виж се оказало, че мисионерите така и не са се добрали до тук.

В една малка дървена кутия откри малко по-интересни находки. Вътре имаше няколко черно-бели снимки, с подвити и пожълтели от годините краища. На някои от тях Джордж разпозна младата Рут Хокин, която се смееше, отметнала назад глава. Рут гледаше към един тъмнокос мъж, който беше свел притеснено поглед. Имаше други две снимки на двойката — хванати под ръка, с безгрижни лица, очевидно заснети на „Голдън Майл“ в Блекпул. Джордж предположи, че са се снимали по време на медения месец. Отдолу имаше още две снимки на същия мъж. Тъмната коса падаше на челото му. Беше облечен в работни дрехи, широк колан придържаше панталона, който сякаш беше шит за много по-едър човек. На едната снимка той стоеше до една брана, закачена за трактор. На другата беше клекнал до едно русо, щастливо усмихнато дете — очевидно Алисън. Последната снимка беше по-нова, ако се съдеше по значително по-голяма рамка. На нея се виждаха Чарли Ломас и една възрастна жена, облегнати на каменна стена, а на фона се виждаха смътните очертания на високите варовикови скали. Лицето на жената беше засенчено от сламена шапка, чиято широка периферия бе прибрана зад ушите с шал, вързан под брадичката. От нея се виждаше само правата линия на стиснатите устни и издадената напред брадичка. От мъчително приведеното тяло ставаше ясно, че е прекалено стара, за да бъде майка на Чарли. Самият Чарли стоеше като закован и позираше с каменно изражение в камерата — сякаш ги беше снимал някой фотограф от викторианската епоха и ги бе заплашил, че ако мръднат, от снимката няма да излезе нищо. Чарли беше скръстил ръце пред гърдите си. Приличаше на немалкото несръчни млади момчета с предизвикателно поведение, които бяха заявявали невинността си пред Джордж в полицейския участък.

— Интересно — промърмори той. Наличието на снимки на баща й можеше да се предположи, макар че той бе очаквал да ги види извадени отвън, и в рамки. Но това, че единственият друг образ в съкровищницата на Алисън бе този на братовчеда — същият, който така навреме бе открил следите в малката горичка — беше най-малкото странно за инспектор Бенет, обучен да подозира всички. Той прибра внимателно снимките в кутията, но после размисли, извади снимката на Чарли и старицата и я пъхна в джоба си.

Когато се зае да прехвърля плочите, откри за първи път образец от почерка на Алисън. На страници, откъснати от училищни тетрадки, той откри преписвани стихове от текстове на песни. Очевидно те имаха някакво специално значение за нея. Откъси от текстове на „Дяволът с маска“ на Елвис Пресли: „Празникът е мой и ще плача, колкото си искам“ на Лесли Гор, „Такава е играта“ на Клиф Ричард и „Аз, която си нямам нищо“ на Шърли Беси — стиховете рисуваха обезпокояващия образ на момиче, което крие някаква мъка, напълно в разрез с всички описания на Алисън Картър. В тези стихове се говореше за мъките на любовта, за измама, загуба и самота. Джордж знаеше отлично, че няма нищо странно в едно момиче на пубертетна възраст, което за първи път се сблъсква с тези усещания и счита, че никой никога не е преживявал нещо подобно. Но ако Алисън е изпитвала такива чувства, тя бе съумяла да ги прикрие много добре от хората около себе си.

Това беше дребно несъответствие, но и единственото, което той можа да открие. Пъхна изписаните листове от тетрадка в друго пликче. Нямаше основание да ги счита за доказателствен материал, но не можеше да пропусне и най-малката следа в случай като този. Никога не би си простил, ако някоя пренебрегната от него подробност се окажеше от ключово значение. Това не само би навредило на кариерата му — имаше нещо по-важно. Такава небрежност би оставила убиеца на Алисън на свобода. Той спря като закован — ръката, протегната към дръжката на вратата, замръзна.

За първи път бе признал пред себе си, че според професионалната логика нямаше друг вариант. Той не търсеше вече Алисън Картър. Търсеше трупа й. И нейния убиец.

Четвъртък, 12 декември 1963 г., 18 часът и 23 минути

Джордж излезе от имението Скардейл и тръгна уморено пътеката към селото. Смяташе да провери в залата на методистите дали няма някакви новини, после да мине да остави образците в управлението в Бъкстън, и после да си отиде у дома, за да се накисне в топлата вана, да хапне домашно сготвена храна и да поспи няколко часа — по време на разследване като сегашното това минаваше за нормален начин на живот. Но първо искаше да поговори с Чарли Ломас.

Тъкмо бе стигнал до моравата в центъра на селото и пред него се изпречи някаква фигура, която излезе, куцукайки, от сенките. Стреснат, той спря и я зяпна. Не можеше да повярва на очите. Беше толкова уморен, че едва не се разсмя на глас, но успя да се овладее някак. Смътната фигура се избистри и превърна в нещо, пред което всеки художник би изпаднал във възторг. Прегърбена старица, която го наблюдаваше с присвити очи, се покриваше със съвършената представа за вещица — чак до гърбавия, клюнест нос и издадената брадичка, които едва не се докосваха. Брадичката вървеше в комплект с космата брадавица, на раменете си старицата беше наметнала черен шал. Явно тя бе жената от снимката, коя Джордж носеше в джоба си. Внезапната й поява му се стори толкова странно съвпадение, че той потупа джоба си, за да се увери, че снимката е още там.

— Ти ще си шефа, а? — заяви тя с писклив глас, скърцащ като градинска порта.

— Аз съм инспектор Бенет, ако това имате предвид, госпожо — отвърна той.

Лицето й се сбръчка в израз на презрение.

— Не ме интересуват разни титли — каза тя. — Само си губиш времето в Скардейл, момче. Не само ти, всички си губите времето. Никой от вас няма и помен от въображение, за да може да схване какво става тук. Скардейл няма нищо общо с Бъкстън, да знаеш. Ако Алисън Картър не е там, където трябва да бъде, отговорът е в главата на някой от обитателите на Скардейл, а не чака в гората да го откриеш, като лисица в капан.

— Може би вие можете да ми помогнете да открия отговора, госпожо?…

— Че защо ми е да ти помагам, господинчо? Ние тук винаги сме се оправяли сами. Не мога да разбера какво я прихвана Рут — да вика чужденци в долината. — Тя понечи да мине покрай него, но Джордж й застана на пътя.

— Едно момиче е изчезнало — каза той меко. — Това не е нещо, с което жителите на Скардейл биха могли да се справят сами. Вие също сте част от този свят, независимо от това дали ви харесва или не. Но ние имаме нужда от вашата помощ, също както и вие се нуждаете от нашата.

Внезапно старицата се изхрачи и плю на земята в краката му.

— Докато не покажеш, че знаеш какво търсиш, това е всичката помощ, която ще получиш от мен, господинчо. — Тя го заобиколи и тръгна напряко през моравата. Вървеше учудващо бързо за жена, която според него, не би могла да бъде под осемдесет. Той стоя и я гледа, докато мъглата не я погълна отново. Чувстваше се като човек, който внезапно е преминал в друго столетие.

— Доколкото разбирам, си се запознал с мама Ломас? — отбеляза захилено сержант Клъф, изникнал неочаквано до него.

— Коя е мама Ломас? — попита Джордж, все още зашеметен.

— Както в случая със Силвия[4], въпросът за мама Ломас не би трябвало да гласи „Коя е тя?“, а „Какво представлява тя?“ — започна тържествено Клъф. — Мама Ломас е матриархът на Скардейл. Тя е най-старата жителка на селото, последната от своето поколение. Мама Ломас твърди, че празнувала двадесет и първия си рожден ден през годината, когато Англия чествала диамантения юбилей на кралица Виктория[5] — но не бих могъл да се закълна в това.

— Изглежда ми достатъчно стара, за да се окаже права.

— Така е. Но по дяволите, знаел ли е изобщо някой от Скардейл, че Виктория е на трона, да не говорим пък колко години се е задържала на него? А? — завърши с присмехулна усмивка Клъф.

— Къде й е тогава мястото в тази история? Каква роднинска връзка има с Алисън?

Клъф сви рамене.

— Кой може да каже? Прабаба, втора братовчедка на бабата, леля, племенница? Или може би всичко едновременно? Трябва да си по-ориентиран от „Справочника на Бърк“[6], за да установиш всички роднински връзки между тези хора, сър. Единственото, който знам, че според полицай Грънди тя е очите и ушите на селото. В Скардейл не може да пръдне мишка, без мама Ломас да бъде осведомена за събитието.

— Но въпреки това явно няма особено желание да ни помогне в търсенето. При това момичето й е кръвна роднина. Как мислиш, на какво се дължи това?

Клъф отново сви рамене.

— Те не са лесни хора. Не обичат нови хора, дори когато нямат неприятности.

— С такова отношение ли се сблъскахте двамата с Краг снощи, когато разпитвахте хората кога са видели Алисън Картър?

— До голяма слепен, да. Отговарят на въпросите, но никога няма да кажат по собствена инициатива нещо, за което не си ги питал.

— Как ти се струва, истината ли казваха всички, когато твърдяха, че не са виждали Алисън? — Джордж затърси цигари по джобовете си.

Клъф извади своите в момента, в който Джордж се сети, че е оставил цигарите си на Рут Хокин.

— Заповядайте — каза сержанта. — Не, не мисля, че лъжеха. Но е възможно да са премълчали някаква важна информация. Особено ако не сме задали подходящия въпрос.

— Май ще се наложи пак да си говорим с тях, а? — въздъхна Джордж.

— Така е, сър.

— Само че ще почакат до утре. Като изключим младия Чарли Ломас. Случайно да знаеш къде можем да го открием?

— Един униформен чукундур го заведе в залата на методистите да си даде показанията — трябва да беше преди половин час — каза Клъф небрежно.

— Друг път да не съм ви чул да говорите така, сержант. — Умората на Джордж внезапно се превърна в гняв.

— Какво съм казал? — стресна се Клъф.

— Чукундурът е кореноплодно растение, с което местните фермери хранят овцете. Познавам много цивилни полицейски служители, които имат по-добра квалификация за зеленчуков статус, отколкото униформените. В този случай имаме, нужда от сътрудничеството на униформената полиция и няма да търпя някой от вас да застрашава съвместната ни работа. Ясно ли е, сержант?

Клъф се почеса по брадичката.

— Да, напълно. Ама нали съм си прост и не съм учил в колеж, може и да не запомня това, което ми казахте.

Джордж съзнаваше, че това е повратен момент.

— Виж какво, сержант. Когато приключим този случай, ще ти купя по един пакет цигари за всеки ден, през който си успял да го запомниш.

Клъф се захили.

— Е на това му викам аз инициативност.

— Смятам да поговоря с Чарли Ломас. Искаш ли да присъстваш?

— С удоволствие, сър.

Джордж се упъти към колата си, но спря, намръщи се и се обърна отново към сержанта.

— Какво правиш ти тук всъщност? Доколкото си спомням, до края на седмицата си нощна смяна?

Клъф доби смутен вид.

— Така е. Но реших да застъпя по-рано следобед — ако мога, да помогна с нещо. — Той пак се захили. — Не бойте се, сър, няма да искам да ми плащат извънредни.

Джордж с усилие прикри учудването си и каза само:

— Браво.

Докато се движеха нагоре по централната улица на Скардейл, Джордж продължи да се чуди на способността на сержанта да го изненадва. Мислеше се за добър съдник на човешкия характер, но колкото по-добре опознаваше Томи Клъф, толкова по-явни противоречия откриваше у него.

Клъф изглеждаше грубоват и дори вулгарен, винаги готов да почерпи компанията, винаги първи, когато се разказваха мръсни вицове. Но списъкът на извършените от него арести на престъпници говореше за друг човек — проницателен и хитър следовател, който умее да открива слабостите на заподозрените, да ги подхване оттам и да упорства, докато рухнат. Не пропускаше да огледа от горе до долу всяка привлекателна жена, и все пак живееше сам в ергенския си апартамент над „Павилиън Гардънс“. Джордж беше влизал веднъж там — когато трябваше да вземе Клъф за едно дело, в последния момент се бе оказало, че и сержантът трябва да свидетелства. Джордж очакваше занемарено ергенско жилище, но апартаментът се оказа чист, пестеливо обзаведен и претъпкан с плочи, предимно джаз. По стените висяха графики — птиците в Британия. Клъф като че ли се смути, когато видя на прага си Джордж, който явно възнамеряваше да влезе, и светкавично се приготви за излизане.

Сега същият човек, който винаги първи настояваше да му се заплаща извънредната работа, бе се отказал от свободното си време, за да обикаля дербишърските полета в търсене на едно момиче, за което не бе и чувал преди двадесет и четири часа. Джордж поклати глава. Зачуди се дали той самият представлява такава загадка, за Томи Клъф, каквато сержантът беше за него.

Джордж се отърси от размислите си и очерта подозренията си към Чарли Ломас пред сержанта.

— Знам, че не е кой знае какво, но на този етап нямаме какво друго да проучваме — заключи той.

— Ако няма какво да крие, не би му се отразило зле да разбере, че го приемаме сериозно — каза мрачно Клъф. — Ако пък крие нещо, няма да е задълго.

В методистката зала цареше странно потисната атмосфера. Двама униформени полицаи обработваха документи. Питър Грънди и никакъв друг сержант, когото Джордж не познаваше, разучаваха подробни релефни карти на непосредствените околности и отмятаха с моливите си квадрати. В дъното на помещението върлинестият Чарли Ломас се беше прегънал в един сгъваем стол. Беше кръстосал крака и обгърнал с ръце горната част на тялото си. Срещу него, от другата страна на малката масичка, седеше един полицай и записваше показанията му. Джордж отиде при Грънди и го дръпна настрана.

— Смятам да поговоря с Чарли Ломас. Какво можеш да ми кажеш за него?

Лицето на полицая от Лонгнор незабавно стана напълно безизразно.

— В какъв смисъл, сър? — попита той сковано. — Не ни е известно нищо за него.

— Знам, че няма досие — отвърна Джордж. — Но това е твой район. Имаш роднини в Скардейл…

— Не са мои, на жената са — прекъсна го Грънди.

— Както и да е, на когото ще да са. Би трябвало да имаш някаква представа що за момче е той. И на какво е способен.

Думите на Джордж сякаш увиснаха във въздуха. Лицето на Грънди бавно доби израз на възмутена враждебност.

— Сериозно ли мислите, че Чарли има нещо общо с изчезването на Алисън? — попита той недоверчиво.

— Смятам да му задам няколко въпроса и би било добре, ако имам предварителна представа що за момче е — отвърна уморено Джордж. — Това е всичко. И тъй, какво представлява Чарли Ломас, полицай Грънди?

Грънди погледна надясно, после наляво, после пак надясно — като дете, което се опитва да пресече улицата правилно. Не успя да избегне погледа на Джордж. Грънди се почеса зад ухото.

— Добро момче е Чарли. Вярно, на трудна възраст е. Всички момчета на неговата възраст излизат вечер да пийнат по някоя бира и да си опитат късмета с момичетата. Но ако живееш на края на света като него, това не става толкова лесно. Нещо друго — Чарли е умно момче. Достатъчно е умен, за да съзнава, че може да постигне нещо в живота, ако се измъкне от Скардейл. Само че все още няма смелост да опита сам. Затова понякога започва да се зъби и да се оплаква колко му е тежко тук. Но сърцето му е добро. Живее в къщичката на мама Ломас, защото тя не е добре със здравето и родителите му предпочитат да знаят, че при старата има постоянно човек — да й внася въглища, да пазарува, изобщо да се грижи за нея. Не е кой знае какъв живот за момче на неговата възраст.

— Беше ли близък с Алисън?

Джордж видя, че Грънди се чуди дали ще продължи да настоява. Това беше едно от най-трудните неща в работата му — постоянното себедоказване пред колегите.

— Тук всички са близки — каза накрая Грънди. — Но никога не съм чувал да са се карали с Алисън или нещо подобно.

Но не караниците между двамата братовчеди от Скардейл интересуваха Джордж.

Съзнавайки, че няма да научи от Грънди нищо повече, той кимна в знак на благодарност и се упъти към дъното на залата. Молеше се да не изглежда толкова съсипан от умора, колкото се чувстваше. Може би трябваше да изчака до утре сутринта и тогава да разговаря с Чарли Ломас. Но предпочиташе да го направи сега, когато момчето и без това беше притиснато до стената. Освен това, винаги съществуваше шанс, макар и едно на милион, Алисън да е още жива, и може би тъкмо Чарли Ломас можеше да им подскаже къде се намира тя. Джордж не би пренебрегнал дори такава минимална вероятност.

Когато наближи, Джордж си взе стол и го постави от третата страна на масата, така че седна под прав ъгъл спрямо Чарли и униформения полицай. Без да му бъде наредено, Клъф последва неговия пример, заемайки четвъртата страна на масата. Чарли беше притиснат отвсякъде. Очите му се плъзнаха от единия полицай към другия. Той се размърда на стола си.

— Знаеш кой съм аз, нали, Чарли? — попита Джордж.

Момчето кимна.

— Отговаряй, когато ти задават въпрос — каза грубо Клъф. — Сигурно й баба ти все това ти говори. Тя ти е баба, нали? Искам да кажа, не ти е леля или племенница, или братовчедка — тук при вас е много трудно да се разбере кой какъв е.

Чарли изкриви устни и поклати плава.

— Няма защо да се държите така — възрази той. — Нали ви помагам.

— И ние сме ти много благодарни, че дойде доброволно да дадеш показания — намеси се Джордж, поемайки без усилие ролята на Доброто ченге, след като Клъф се самоопредели като Лошото ченге. — Тъй и тъй си тук, исках да ти задам един-два въпроса. Нали нямаш нищо против?

Чарли изсумтя.

— Не. Карайте.

— Много бях впечатлен, че успя да намериш онова място в горичката — каза Джордж. — Преди теб мина цяла спасителна група, и никой не забеляза дори една от следите.

Чарли успя да свие рамене, без да разплете крайниците си.

— Познавам долината като дланта си. Когато познаваш толкова добре едно място, и най-дребната промяна ти се набива на очи. Това е всичко.

— Но нали ти не си първият човек от Скардейл, който мина оттам. И все пак пръв забеляза следите.

— Е, да, може пък очите ми да са по-остри от очите на дъртаци като вас. — Чарли опита да се държи наперено, но опитът му се оказа жалък провал.

— Разбираш ли, интересуват ме тези неща, защото нерядко хора, замесени в престъплението, после се опитват да се намесят в разследването — каза кротко Джордж.

Тялото на Чарли се изпъна, като че ли по него протече електрически ток, краката му се опряха с удар в пода, ръцете — на масата. Стреснатите полицаи от другия край на залата се озърнаха.

— Ти си луд — каза момчето.

— Не съм луд, но започвам да се убеждавам, че някой тук наоколо е. Моята работа е да открия кой е той. Така. Ако някой е искал да отвлече Алисън или да й стори зло, би се справил много по-лесно, ако Алисън го е познавала и му се е доверявала. Ти безспорно я познаваш добре. Тя ти е братовчедка, израсли сте заедно. Ти си този, който й казва кои плочи да иска от втория си баща. Ти седиш заедно с нея край огнището в къщата на баба ви, докато тя ви разправя истории от едно време. Ти я водиш да кара ролкови кънки на пистата в Бъкстън всяка сряда. — Джордж сви рамене. — За теб не би било проблем да я убедиш да те последва където и било.

Чарли се отблъсна от масата, после пъхна треперещите си ръце в джобовете на панталона.

— Е, и?

Джордж извади снимката, която бе взел от стаята на Алисън.

— Тя държи твоя снимка в спалнята си — заяви той и показа снимката на Чарли.

Лицето на момчето потръпна и то отново кръстоса крака.

— Запазила е снимката заради баба ми — каза Чарли настоятелно. — Тя обича старицата, а дъртата вещица мрази да я снимат. Това трябва да е единствената й снимка изобщо.

— Толкова ли си сигурен, Чарли? — прекъсна го Клъф. — Защото ние, шефът и аз, си мислим, че Алисън си е падала по теб. Младо момиче, което да те гледа в устата и да те обожава — че на кой не би му харесало такова нещо, а? Особено пък ако е и хубава като Алисън. Зрял плод, оставало ти е само да посегнеш, и ще падне в ръцете ти. Не мислиш ли, че точно така е станало, а, Чарли?

Чарли се сгърчи, но завъртя отрицателно глава.

— Имате съвсем погрешни представи, господине.

— Тъй ли? — попита все така любезно Джордж — Как беше това в действителност, Чарли? Може би това недорасло хлапе, което се е влачило подир теб, те е притеснявало, когато сте ходели на кънки? Може би Алисън ти е пречела да сваляш по-големи момичета — това ли беше проблемът? Маже би сте имали среща вчера след чая в долината? Може би тя е станала прекалено настоятелна?

Чарли отпусна глава на гърдите си и пое дълбоко дъх. Повдигна очи и се обърна, за да бъде лице в лице с Джордж.

— Нищо не разбирам. Защо се държите така с мен? Единственото, което съм направил, е че се опитах да помогна с нещо. Тя ми е братовчедка, част от семейството ми. Ние тук, в Скардейл, се женим един за друг. Не като в Бъкстън, където на никого не му пука за другия. — Посочи поред двамата полицаи. — Редно би било да са навън и да я търсите, а не да седите тук и да ме обиждате. — Той скочи на крака — Длъжен ли съм да стоя тук?

Джордж стана и посочи вратата.

— Вие сте свободен да си тръгнете, когато пожелаете, господин Ломас. Но ще се наложи да разговаряме пак.

Клъф също се изправи, заобиколи масата и застана до Джордж, наблюдавайки Чарли, който излезе гневно, същинско тромаво въплъщение на възмущението.

— Не му стига кураж — каза Клъф.

— Възможно е — отвърна Джордж. После двамата последваха Чарли. Спряха на прага, докато момчето продължи по пътя към селото. Джордж се взираше замислено след Чарли. После се прокашля и каза:

— Тръгвам си. Ще се върна утре преди съмване. Дотогава ти поемаш командването, поне на служителите на криминалния отдел.

Клъф се разсмя. Потискащият нощен въздух като че ли погълна смеха му и от него остана само малко бяло облаче.

— Аз и Краг, така ли, сър? Престъпниците ще трябва да се позамислят. Имате ли някаква идея, нещо, което да проследим?

— Който и да е отвлякъл Алисън, трябва по някакъв начин да я е изнесъл от долината — каза Джордж, мислейки на глас. — Не би могъл да носи дълго време на ръце едно нормално развито тринадесетгодишно момиче. Ако я е отвел по течението на Скарластън в Дендърдейл, трябва да е вървял пеш четири мили, преди да излезе на шосе. Но ако я е извел на пътя за Лонгнор, това са около миля и половина напряко. Защо ти и Краг не пообиколите къщите в Лонгнор тази вечер, за да разберете дали някой не е забелязал кола, паркирана край пътя, близо до отклонението за Скардейл?

— Точно така, сър. Отивам да намеря. Краг и тръгваме.

Джордж се върна в залата и нареди кучетата следотърсачи да обходят Дендърдейл на другата сутрин, прекара половин час в участъка в Бъкстън, попълвайки заявка за лабораторията по съдебна медицина с подробности за находките от горичката и четката за коса на Алисън, и най-сетне потегли за дома.

Жителите на Скардейл можеха да почакат до утре.

[1] Жоржет Хайър — популярна авторка на исторически любовни романи — Бел.прев. ↑

[2] „Нанси Дру“ — поредица юношески романи на американския писател Едуард Стрейтмайър — Бел.прев. ↑

[3] „Великолепната петорка“ — роман на извънредно продуктивната авторка ни юношески романи Инид Влайтън — Бел.прев. ↑

[4] Алюзия с монолога на Валентин от „Двамата веронци“ на Шекспир — Бел.прев. ↑

[5] 1897 г. — Бел.прев. ↑

[6] Генеалогичен и хералдически справочник на благородническите родове във Великобритания и Ирландия. Първо издание през 1826 г., междувременно има над сто издания — Бел.прев. ↑

7.

Четвъртък, 12 декември 1963 г., 20 часът и 6 минути

Джордж не си спомняше да е затварял входната врата след себе си с по-голямо облекчение. Още преди да успее дори да свали шапката си, стаята към дневната се отвори и Ан с три крачки се озоба в прегръдките му.

— Добре е човек да се прибере у дома — въздъхна той, вдишвайки аромата на косата й. Същевременно си помисли, че самият той не се е къпал от предния ден сутринта.

— Преуморяваш се с тази работа — упрекна го тя меко. — На никого няма да помогнеш, ако си докараш някоя болест. Хайде, влизай. Запалила съм огъня, и ми трябват само пет минути да стопля яденето. — Тя се отдръпна малко назад в ръцете му и го огледа критично. — Изглеждаш съсипан. Веднага щом си изпиеш чая, влизай в банята, а след това в леглото.

— Предпочитам първо да се изкъпя, ако водата е топла.

— Разбира се. Мислех да взема вана, но по-добре влез първо ти. Събличай се, аз ще пусна водата — и тя го подкара пред себе си нагоре.

Половин час по-късно той седеше, облечен в халат, край кухненската маса, и нагъваше солидна порция говежда яхния с моркови. До него имаше чиния с хляб и масло.

— Съжалявам, че няма картофи — извини се Ан. — Предположих, че ще искаш да ядеш веднага, а пък с хляб и масло става по-бързо. Никога не се храниш като хората, докато си на работа.

— Мхм — изръмжа той с пълна уста.

— Какво става, да не би да сте открили изчезналото момиче? За това ли се прибра?

Храната в устата му изведнъж се събра в несмилаема буца. Преглътна с усилие. Имаше чувството, че гълта топка косми.

— Не — отвърна той, вперил поглед в чинията си. — И се съмнявам, че ще я открием жива.

Ан побледня.

— Но това е ужасно, Джордж. Как може да си толкова сигурен?

Той поклати глава и въздъхна.

— Не съм сигурен. Но вече знаем, че не е напуснала дома си по своя воля. Не ме питай как точно сме разбрали, но го знаем. Семейството и не е такова, че да я отвлекат за откуп. А хората, които отвличат деца, рядко ги държат дълго живи. Затова предполагам, че тя вече е мъртва. Ако още не е, ще бъде, преди да я открием, защото нямаме и най-малката следа. Жителите на селото се държат така, като че ли сме им врагове, а не на тяхна страна, а околностите са толкова трудно проходими, че сякаш и природата е против нас. — Той отблъсна чинията си и посегна към цигарите на Ан.

— Ужасно е — повтори тя. — Как ли се справя горката й майка?

— Рут Хокин е силна жена. Предполагам, че като израснеш в място като Скардейл, където животът е толкова суров, се научаваш да се огъваш, но да не се пречупваш. Но и аз не знам как още не е рухнала. Първият й съпруг загинал при някаква злополука във фермата преди седем години, а сега това. При това вторият й мъж не й е никаква опора. Самовлюбен тип — от хората, които разглеждат събитията от гледна точка на това доколко засягат самите тях.

— О, така ли? При това е мъж? — клъвна го Ан.

— Много смешно. Аз не съм такъв. Знаеш много добре, че не очаквам чаят да ми е сервиран, щом прекрача прага. Не искам да ме обслужваш.

— Да, ама ако не го правя, ще ти писне много скоро.

Джордж сви примирено рамене и се усмихна.

— Може и да си права. Ние, мъжете, сме свикнали да се грижите за нас. Но ако нашето дете изчезне, не ми се вярва, че ще поискам жена ми да ми сервира чая, преди да излезе и да го търси сама.

— И този човек го е направил?

— Има свидетел. — Той поклати глава. — Не е редно да ти разказвам всичко това.

— Че на кого ще го кажа? Единствените хора, които познавам тук, са други жени на ченгета. При това и те не са умрели да си общуваме. Моите връстници са съпруги на полицаи с по-нисък ранг от твоя и затова не ми се доверяват. Толкова повече, че аз съм завършила педагогика, а те най-много да са работили някога като продавачки или нещо подобно. А пък всички съпруги на офицери са много по-възрастни и се държат с мен като с глупаво момиченце. Така че можеш да си спокоен, няма да клюкарствам за твоя случай — завърши тя остро.

— Съжалявам. Знам, че не ти е лесно да намериш нови приятели. — Той протегна ръка и хвана нейната.

— Не мога да си представя как бих продължила да живея, ако загубя дете. — Ръката й несъзнателно се плъзна към корема. Джордж присви очи.

— Има ли нещо, което не си ми казала? — попита той внимателно.

Бледата кожа на Ан поаленя.

— Не знам, Джордж. Просто… ами много ми закъснява, вече цяла седмица. Затова… Съжалявам, мили, не исках да ти казвам, преди да бъда напълно сигурна, особено сега, когато ти повериха случая с изчезналото дете. Но наистина мисля, че съм бременна.

По лицето на Джордж бавно плъзна усмивка, докато осмисляше думите й.

— Наистина ли? Ще ставам татко?

— Може пък и да се лъжа. Но никога досега не ми е закъснявало. — Тя изглеждаше разтревожена.

Джордж скочи, измъкна я от стола, вдигна я на ръце и започна да я въртя в кръг.

— Това е прекрасно, прекрасно, прекрасно — накрая спря задъхан и я целуна силно. — Обичам ви, госпожо Бенет.

— И аз ви обичам, господин Бенет.

Джордж я притисна здраво към себе си и зарови лице в косата й. Дете. Негово дете. Оставаше му единствено да реши въпроса, който не бе успял да реши нито един родител от Адам и Ева до наши дни: как да го опази.

До този момент случаят „Алисън Картър“ беше от много голямо значение за инспектор Джордж Бенет. Отсега нататък това бе неговият кръстоносен поход.

Настроението в Скардейл беше мрачно като надвисналите над долината варовикови скали. За начина, по който полицаите се бяха държали с Чарли Ломас, се бе разчуло също толкова бързо, колкото и за изчезването на Алисън. Докато жените постоянно проверяваха тревожно дали децата им са у дома и в леглата си, мъжете се бяха събрали в кухнята на Банксайд Котидж, където Рут бе живяла с дъщеря си преди сватбата с Филип Хокин.

Тери Ломас, бащата на Чарли, дъвчеше мундщука на лулата си и мърмореше против полицията:

— Нямат право да се държат с Чарли като с престъпник.

По-големият брат на Чарли каза намръщено:

— Нямат представа какво се е случило с наш’та Алисън. Заяждат се с Чарли, за да излезе, че вършат нещо.

— Ама няма да оставят нещата така, нали? — намеси се чичото на Чарли, Робърт. — Ще се захванат с всеки от нас, един по един, ако нищо не излезе с Чарли. Оня тип, Бенет, си е навил на пръста да се оправи с изчезването на Алисън, веднага си личи.

— Че това лошо ли е? — попита Рей Картър — Искам да кажа, човекът смята да си свърши работата, както си му е редът. Няма да се успокои, докато не намери решението на случая.

— Прекрасно, стига да е правилното решение — отвърна Тери.

— Да — каза замислено Робърт. — Но как да сме сигурни, че той нима да се отклони от това, което трябва да прави, докато се заяжда с такива като младия Чарли? Всички знаем, че момчето няма да издържи много. Могат да го убедят да говори какво ли не. Кой знае, ако не успеят да открият този, който им трябва, може да решат да хванат Чарли и да приключат с цялата работа.

— Можем да постъпим по два начина — каза Джек Ломас. — Можем да млъкнем окончателно, да не им казваме нищо, освен това, което е необходимо, за да опазим Чарли. Тогава скоро ще им се изясни, че ще трябва да си търсят друго жертвено агне. А можем пък да се претрепем от старание да им помагаме. Сигурно тогава ще схванат, че докато се ровят сред хората, които са обичали Алисън, няма да намерят нито момичето, нито този, който я е отвел.

В кухнята се възцари продължително мълчание. Чуваше се как Тери смуче лулата си. Накрая се обади старият Робърт Ломас.

— Може пък да направим и двете.

Работата продължаваше и в отсъствието на Джордж. Спасителните групи бяха приключили с търсенето за деня, но в свързочния пункт униформените служители съставяха плановете за следващия ден. Вече бяха приели предложенията на доброволци от местните войскови части и на курсанти от Кралските военновъздушни сили да се присъединят към търсенето през почивните дни. Никой не казваше на глас какво мисли, но всички бяха песимистично настроени. Това, разбира се, не означаваше, че няма да претърсят целия Дербишър сантиметър по сантиметър, ако се наложеше.

В Лонгнор Клъф и Краг вече се бяха налели до ушите с чай, но не разполагаха и с помен от следа. Решиха да приключат в девет и половина, тъй като на село си лягаха по-рано от гражданите в Бъкстън. И съвсем в края на деня Клъф извади късмет. Една възрастна семейна двойка, на път към дома след коледния пазар в Лийк, забелязала някакъв ленд роувър, паркиран на тревата до методисткия параклис.

— Беше точно преди пет — каза категорично съпругът.

— Кое ви накара да забележите колата? — попита Клъф.

— Ние ходим там на служба — отвърна човекът. — Обикновено това място паркира само пасторът. Ние, останалите, оставяме колите си до бордюра. Всички местни жители знаят това.

— Как мислите, дали шофьорът е паркирал по-встрани от шосето, за да остане незабелязан?

— Предполагам. Как би могъл да знае, че тъкмо паркирането това място ще привлече вниманието към него?

Клъф кимна.

— Видяхте ли шофьора?

Двамата завъртяха отрицателно глави.

— Вътре беше тъмно — каза жената. — Не беше запалил никакви светлини. Пък и ние минахме покрай него за секунди.

— Забелязахте ли нещо особено в ленд роувъра? Какво бе купето — късо или дълго? Цвят? С твърд покрив или с гюрук? Някакви букви или цифри от номера? — настоя Клъф.

Те отново завъртяха колебливо глави.

— Честно казано, не обърнахме особено внимание — каза мъжът. — Говорехме за изложбата на селскостопански животни. Един приятел от Лонгнор взе една от първите награди и ни беше поканил да ни почерпи в Лийк. Сигурно половината село щеше да бъде там. Но все пак решихме да се приберем у дома. Жена ми бързаше да извади коледната украса.

Клъф огледа хартиените гирлянди, домашно производство, изкуственото коледно дръвче с жалките електрически свещи по него и варакосаната украса, която сякаш бе дъвкана от кучето.

— Разбирам — отбеляза той невъзмутимо.

— Винаги подреждам украсата в деня на изложбата — каза гордо жената. — Тогава усещаме, че наближава Коледа, нали, татко?

— Да, разбира се, Дорис. Затова, разбирате ли, сержант, не обърнахме никакво внимание на ленд роувъра.

Клъф стана и се усмихна.

— Няма значение — каза той. — Поне сте го забелязали. И това е нещо повече от постижението на останалите.

— Били са прекалено заети да поливат юниците на Алек Грънди — каза дълбокомислено мъжът.

Клъф отново им благодари и си тръгна. Краг щеше да го чака в местната кръчма. Клъф никога не бе считал, че правилото да не се пие, докато си на служба, трябва да се спазва прекалено стриктно, особено пък по време на нощна смяна. Едно-две питиета винаги подпомагаха работата на мозъка му — също както висококачественото масло стимулира работата на мотора. Сега седеше пред пинта[1] „Марстънс“ и разказваше на Краг какво е научил.

— Страхотно — зарадва се Краг. — Професорът ще е доволен.

Клъф направи гримаса.

— Само донякъде. Ще му хареса това, че сме открили двама свидетели, които са видели някакъв ленд роувър, паркиран на място, на което местните знаят да не паркират. Ще му хареса и това, че необичайното паркиране се е състояло горе-долу по времето, когато е изчезнала Алисън.

После Клъф обясни какво няма да се понрави на Джордж.

— Да му се не види — каза Краг.

— Именно. — Клъф всмука половината си чаша на една глътка. — Да му се не види.

Петък, 13 декември 1963 г., 5 часът и 35 минути

Джордж влезе в бъкстънския полицейски участък, минавайки през приемната. Вътре един униформен служител окачваше по стената празнични гирлянди и ги закрепваше с кабарчета.

— Колко жизнерадостно — изръмжа Джордж. — Сержант Лукас тук ли е?

— Ако побързате, маже да го хванете, сър. Канеше се да отиде до стола да си вземе сандвич. За първи път от снощи си позволи малка почивка, сър.

— Червената камбанка е по-високо от зелената — отбеляза Джордж на излизане.

Полицаят изгледа мрачно затворената врата. Джордж откри Боб Лукас да дъвче сандвич с бекон и да се взира мрачно в сутрешния вестник.

— Видяхте ли това, сър? — каза той вместо поздрав и плъзна „Дейли Нюз“ по масата към него. Джордж взе вестника и се зачете.

„Дейли Нюз“, петък, 13 декември 1963 г., стр. 5

СЛУЧАЯТ С ИЗЧЕЗНАЛОТО МОМИЧЕ: ИМА ЛИ ВРЪЗКА С ДРУГИТЕ? ПОЛИЦЕЙСКИ КУЧЕТА ТЪРСЯТ АЛИСЪН

От репортер на „Дейли Нюз“

„Вчера полицията не изключи наличието на връзка между изчезването на тринадесетгодишната ученичка Алисън Картър и две подобни изчезвания на деца в околността през последните шест месеца. Съществуват поразителни прилики между трите случая, и имаше неофициални изявления на следователите, че би могло да се обмисли обединяване на усилията по изясняването им. Последна изчезна Алисън Картър от отдалеченото дербишърско село Скардейл. В сряда след училище тя извела колито си Шеп на разходка. Момичето така и не се върнало и майка му, госпожа Рут Хокин, уведомила полицията в Бъкстън. Търсенето с помощта на полицейски кучета не изясни съдбата на момичето, но кучето бе открито невредимо в една от горичките близо до селото. Тайнственото изчезване на Алисън дойде само три седмици след изчезването на дванадесетгодишния Джон Килбрайд от Аштънъндър Лайн. За последен път Джон бил видян на градския пазарен площад около пет часа следобед. Оттогава насам в ланкашърската полиция не е постъпил никакъв сигурен сигнал за местонахождението на момчето.

Шестнадесетгодишната Полин Рийд отивала на танци, когато за последен път излязла от дома на родителите си на Уайлз Стрийт в Гортън, Манчестър, през юли. Тя така и не отишла на танци, и също като в случаите с Алисън и Джон, полицията до ден-днешен няма представа какво се е случило с нея. Старши служител на дербишърската полиция заяви: «На този етап не можем нито да приемем, нито да изключим нещо със сигурност. Не можем да открием причината за изчезването на Алисън. Тя не е имала проблеми нито в училище, нито у дома. Ако не открием Алисън до края на деня, ще продължим да я търсим още по-усилено. Не знаем какво се е случило с нея и сме много обезпокоени, не на последно място и заради извънредно студеното време.» Служител от криминалния отдел на манчестърската полиция каза за «Дейли Нюз»: «Разбира се, ние се надяваме Алисън да бъде открита скоро. Но ако търсенето се проточи, с радост бихме споделили досегашните резултати от нашите усилия с колегите от Дербишър».“

— Гадни журналисти — възмути се Джордж. — Извъртат всяка дума. Нали казах, че разликите са повече от приликите — това защо не са го поместили? Спокойно можех изобщо да не се хабя. Този Дон Смарт тъй или иначе ще пише това, което иска да напише, независимо от това каква е истината.

— Винаги е така с тези репортери от Флийт Стрийт — каза Лукас кисело. — На местните момчета им се налага да се придържат към истината, защото и следващия път пак ще дойдат при нас за репортаж, но тая лондонска сбирщина пет пари не дава дали ще подразни полицията в Бъкстън или не. — Той въздъхна. — Мен ли търсехте, сър?

— Исках само да предадеш нещо на дневната смяна. Струва ми се, че е крайно време да проучим кои са познатите лица с досиета за сексуални престъпления в околността и да ги разпитаме.

— В цялата област ли, сър? — попита уморено Лукас.

Джордж си помисли, че понякога напълно разбира защо някои полицаи така и не излизат от нивото на униформен служител през цялата си кариера.

— Мисля първо да се съсредоточим върху региона непосредствено около Скардейл. Може би в радиус от пет мили, като поразширим малко кръга на север, за да обхванем и Бъкстън.

— Някои туристи изминават много мили, за да стигнат до тук — каза Лукас. — Няма гаранции, че нашият човек не е от Манчестър Шефийлд или Стоук.

— Съгласен съм, сержант, но все отнякъде трябва да се започне. — Джордж бутна стола си назад и стана. — Тръгвам за Скардейл. Предполагам, че ще прекарам там целия ден.

— Сигурно сте разбрал за ленд роувъра? — Тонът на Лукас беше безразличен, но лицето му излъчваше самодоволство.

— Какъв ленд роувър?

— Вашите момчета открили снощи в Лонгнор двама свидетел — семейна двойка. Били видели някакъв ленд роувър паркиран встрани от шосето, близо до отклонението към Скардейл, горе-долу по същото време, когато Алисън излязла за последен път от дома си.

Лицето на Джордж светна.

— Че това е страхотна новина!

— Не чак толкова страхотна. Било е тъмно. Свидетелите не могат да дадат никакво описание на колата, освен че е била ленд роувър.

— Но нали ще можем да вземем отпечатъци от гумите. Все пак някакво начало — каза развълнувано Джордж. Раздразнението от разговора с Лукас и публикацията в „Дейли Нюз“ беше напълно забравено.

Лукас поклати глава.

— Опасявам се, че няма да стане, сър. Знаете ли мястото, където е бил паркиран ленд роувърът? От едната страна на методистки параклис. Точно там, където вчера влизаха и излизаха денонощно нашите коли.

— Майната му — каза Джордж.

Томи Клъф се наслаждаваше на чаша чай и цигара, когато Джордж пристигна в свързочния пункт.

— Добро утро, сър — каза той, без да си даде труд да се изправи.

— Още ли си тук? — попита Джордж. — Можеш да отидеш да почиваш, ако искаш. Трябва да си съсипан от умора.

— Не съм по-уморен, отколкото бяхте вие снощи, сър. Ако не възразявате, бих останал още. Тъй или иначе това е последната ми нощна смяна, така че най-добре да свикна да си лягам по нормално време. Ако смятате да разпитвате хората от селото, мисля, че мога да ви бъда от полза. Вече съм говорил с повечето от тях и имам доста добра представа за положението.

Джордж се замисли за миг. Обичайно червендалестото лице на Клъф беше по-бледо, кожата под очите му беше подпухнала. Но очите му бяха все така проницателни, а и действително познаваше местните по-добре от него самия. Освен това, бе крайно време Джордж да установи по-тясно сътрудничество с някой от тримата сержанти.

— Добре. Само че имай предвид, ако започнеш да се прозяваш, докато някоя любезна бабичка ни разказва историята на живота си, веднага те пращам да си ходиш.

— Нямам нищо против. Откъде ще започнем?

Джордж отиде до една от масите и дръпна към себе си един лист хартия.

— Трябва ми карта, за да знам кой къде живее и какъв е. Това като начало.

Джордж се почеса по главата.

— Би било прекалено да очаквам, че ще ми обясниш и в каква роднински връзки са помежду си — попита той, взирайки се в нарисуваната от Томи Клъф карта.

— Тази задача надминава възможностите ми — призна Клъф. — Сега само да цитирам очевидните — например това, че Чарли Ломас е малкото момче на Тери и Дайан. Майк Ломас е най-голямото момче на Робърт и Кристин. После идва Джек, който живее с тях, а имат и дъщери — Дениз, която е омъжена за Брайън Картър, и Анджела, която е омъжена за дребен земевладелец, някъде към Три Шайърс Хилс.

Джордж вдигна ръка и простена:

— Стига! Тъй като очевидно имаш природен талант в това отношение, ти възлагам да изясниш родовите хроники на Скардейл и ми припомняш кой на кого какъв е само когато се налага. Засега искам да знам мястото на Алисън Картър в цялата тази каша.

Томи вдигна очи към тавана, като че ли очакваше да види родословното дърво изрисувано на него.

— Добре. Няма да се занимаваме с братовчеди, били те втори или трети. Ще говоря само за най-близко роднинство. По какъв начин мама Ломас й се пада прабаба. Баща й, Рой Картър бил брат на Дейвид и Рей. По майчина линия принадлежи към Краудър. Рут е сестра на Даниъл, а също и на Дайан, жена е на Тери Ломас. — Клъф сочеше съответните места на картата. — И всички са свързани помежду си по някакъв начин.

— Нали от време на време тук трябва да се е вливала свежа кръв — възрази Джордж. — Иначе цялото село щеше да се състои от идиоти.

— Има един-двама пришълци за разнообразие. Катлийн Ломас, жената на Джек, е от Лонгнор. А пък Джон Ломас се ожени за момиче от Бейкуел. Само че тя издържа тук само докато роди и после отиде някъде, където може да следи редовно сериала „Корнейшън Стрийт“, и отиването на кръчма вечер не прилича на военна операция. И, разбира се, да не забравяме Филип Хокин.

— Да, не бива да забравяме Хокин — потвърди замислено Джордж. После въздъхна и стана. — Бихме могли да поровим още сведения за него. Дошъл е тук от Сейнт Олбънс, нали? — извади бележника си и записа нещо. — Подсети ме да проуча всяка линия. Хайде, Томи, да се пробваме още веднъж в Скардейл.

Брайън Картър избърса вимето на поредната крава и с изненадващо внимателни движения прикрепи доилката към него. Имаше поне няколко часа до зазоряване, когато той бе напуснал топлото си легло, което споделяше с Дениз, младата си съпруга, в Бенксайд Колидж, къщата, в която Алисън Картър бе родена през една дъждовна нощ на 1950 година. Докато вървеше през смълчаното село редом с баща си, Брайън не можеше да не мисли с горчивина доколко изчезването на братовчедка му вече се бе отразило на собствения му свят.

Беше водил простичък, спокоен живот. В Скардейл бяха свикнали да разчитат на себе си, да не общуват много с външни хора. Бе свикнал да му подвикват обиди — и съучениците му в училище, а после и подпийналите посетители на кръчмите. Известни му бяха всички изтъркани стари вицове за бракове между роднини и глупавите истории за тайни ритуали и черна магия. Бе свикнал да не им обръща внимание и да си живее живота.

Когато беше светло, цялото население на Скардейл обработваше земята, а когато дните станеха къси, имаше работа и за вечерта. Жените предяха вълна, плетяха пуловери, шалове и бебешки дрешки, тъчаха одеяла, правеха консерви и компоти — все неща, които после продаваха на пазара в Бъкстън. Мъжете се занимаваха с поддръжката на сградите — и отвън, и отвътре. Занимаваха се и с дърводелство. Тери Ломас правеше красиви дървени купи, които светеха с богатите, топли тонове на дървото, подбрано специално заради шарката. Изпращаше ги в някакъв център за художествени занаяти в Лондон, където се продаваха за суми, които според съселяните му бяха направо неразбираеми. Бащата на Брайън, Дейвид, изработваше дървени играчки за един магазин в Лийк. На никого не би му останало време да се занимава с езическите ритуали, които лековерните пиячи обсъждаха в бъкстънските кръчми, дори някой да бе проявил интерес към тях. Истината беше, че всеки в Скардейл работеше толкова усилено, че едва му оставаше време да се храни и да спи.

Хората от Скардейл не изпитваха нужда да поддържат постоянни контакти с външния свят. Повечето от необходимата храна се произвеждаше в кръга от надвиснали варовикови скали — имаше и месо, и картофи, мляко, яйца, дори малко плодове и зеленчуци. Мама Ломас правеше вино от бъзов цвят и бъзов плод, от коприва, глухарчета, брезов сок, ревен, от цариградско грозде и боровинки, общо взето от всичко, което можеше да се бере. Всички пиеха от нейното вино. Дори на децата даваха от време на време по чашка с лечебна цел. Във вторник идваше камион, от който купуваха риба и зеленчук. В четвъртък пък пристигаше камион от бакалницата в Лийк. Всичко останало се купуваше от пазара в Лийк или Бъкстън от тези селяни, които продаваха там продукцията си или добитък.

Странен му се бе сторил преходът от ученическия живот, когато напускаше долината пет пъти седмично, към живота на зрял човек, когато и той започна да обработва земята и понякога не излизаше от Скардейл по цял месец. Нямаше дори телевизия, която да нарушава ритъма на съществуванието им. Брайън още помнеше как старият скуайър Касълтън си беше купил телевизор, за да гледа коронацията на кралица Елизабет[2]. Баща му и чичо Рой поставиха антената и цялото село се събра в салона на имението. Старецът включи телевизора със замах, и всички впериха сащисано очи в някаква февруарска виелица. Както и да въртяха антената Дейвид и Рой, се чуваше само пращене като от мазнина, попаднала в огъня, и се виждаха само смущения. Но това бе единствената намеса във вътрешния живот на Скардейл, която който и да било от обитателите му би понесъл.

А сега всичко се бе променило. Алисън изчезна и внезапно животът на всеки от тях ставаше обществено достояние. Полицията, вестникарите, всички настояваха да се отговаря на въпросите им, без да се интересуват влиза ли това в работата им или не. Брайън имаше чувството, че няма съпротивителни сили да издържи на такова нахлуване. Искаше му се да причини някому болка. Но нямаше на кого.

Още не беше съмнало, когато Джордж и Клъф стигнаха до първите къщи на селото. Първата светлинка, която видяха, се процеждаше през открехнатата врата на един обор.

— Ами да започнем от тук — каза Джордж и паркира колата до бордюра. — Кого очакваш да открием вътре? — попита той, докато газеха по покрития с кал цимент към вратата.

— Най-вероятно Брайън и Дейвид Картър — отвърна Клъф. — Те са краварите на селото.

Двамата мъже в обора не чуха приближаването им поради тракането и бълбукането на доилката. Джордж реши да изчака те да се обърнат. Вдъхваше сладникавия мирис на тор, животинска пот и мляко, наблюдаваше как мъжете измиват внимателно вимето на всяка крава, преди да поставят доилката. Най-сетне единият се обърна. Първото впечатление на Джордж бе, че вижда наблюдателните очи на Рут Хокин, поставени в безизразното лице на каменна статуя от Великденските острови. Лицето на мъжа се състоеше от ъгли и плоскости, скулите му приличаха на каменни плочи, хлътналите му очи бяха като вдълбани във восък.

— Да не би да има нещо ново? — попита той, издигайки глас, за да надвика машината.

Джордж поклати глава.

— Дойдох да се представя. Криминален инспектор Джордж Бенет. Аз ръководя следствието.

Той тръгна към по-възрастния мъж, а по-младият спря да дои, изправи се и се облегна на масивната задница на кравата, фризийска порода, скръстил ръце на гърдите си.

— Аз съм Дейвид Картър — каза по-възрастният. — Чичо съм на Алисън. А това е моят син, Брайън.

Брайън Картър кимна достолепно. Лицето му беше същото като на баща му, само очите му бяха тесни и бледи, като отломки от топаз. Надали беше на много повече от двадесет години, но увисналите надолу ъгълчета на устата му бяха сякаш издялани в камък.

— Исках да ви кажа, че вършим всичко, което е по силите ни, за да разберем какво се е случило с Алисън — каза Джордж.

— Ама не сте я намерили, нали? — гласът на Брайън бе мрачен като изражението на лицето му.

— Не. Продължаваме с търсенето веднага след съмване, и ако искате отново да се присъедините към нас, сте добре дошли. Но не затова съм тук. Постоянно си мисля, че отговорът на въпроса какво се е случило с Алисън се крие някъде в досегашния й живот. Не ми се вярва, че отвличането й е плод на случайна прищявка. Било е внимателно подготвено. Независимо от това какво знаете, убеден съм, че някой от селото е чул или видял нещо, което може да ни наведе на следа. Мисля днес да поговоря с всички ваши съселяни, и на всеки ще кажа същото. Моля ви да поровите в паметта си за нещо, каквото и да било, стига да излиза извън рамките на обичайното, нещо или някой, когото сте видели на място, където не би трябвало да бъде.

Брайън изпръхтя досущ като някоя от кравите си.

— Ако търсите някой, дето не му е мястото тук, не ви трябва да се оглеждате много.

— Кого имате предвид? — попита Джордж.

— Брайън — каза бащата предупредително.

Брайън се намръщи и започна да рови в джобовете си за цигара.

— Татко, на него мястото му наистина не е тук и никога няма да бъде.

— За кого говорите? — настоя Джордж.

— За Филип Хокин, за кой друг? — измърмори Брайън и се обви в цигарен дим. После вдигна глава и се взря предизвикателно в тила на баща си.

— Нали не намеквате, че вторият й баща има нещо общо с изчезването на Алисън? — попита Клъф. В гласа му прозвуча едва прикрито предизвикателство, на което Брайън вероятно нямаше да устои.

— Не сте ме питали за такова нещо. Попитахте ме дали знам за някой, дето не си е бил на мястото. Ами ето, той е такъв човек. Откак дойде тук, се вре навсякъде, опитва се да ни учи как да си обработваме земята, като че ли неговите хора са се занимавали с това от поколения насам. Въобразява си, че като прочетеш някоя книга или брошурка на Земеделския институт, и ставаш експерт. А и като си спомня как ухажваше леля Рут! Не я остави на мира. За нея просто нямаше друг изход да си върне спокойствието, освен да се омъжи за него.

— Доколкото си спомням, на времето не го преживя толкова тежко — отбеляза саркастично баща му. — Ако Рут и Алисън не бяха освободили Бенксайд Котидж, ти и Дениз щяхте да започнете брачния си живот в старата ти спалня. За теб не знам, ама на мен ми е по-добре, като не чувам как таблата на леглото се тряска в стената по цяла нощ.

Брайън се изчерви и изгледа мрачно баща си.

— Остави Дениз на мира. Сега говорим за Хокин. Знаеш не по-зле от мен, че няма какво да търси тук. Не се дръж така, като че ли и ти по цял ден не мърмориш що за безполезен лигльо е и как ти се ще старият скуайър да бе имал повече ум в главата, та да не остави цялата земя на пришълец като Хокин.

— Това не означава, че той има нещо общо с изчезването на Алисън — отвърна Дейвид и потри брадичката си с ръка — очевидно семеен израз на объркване.

— Баща ви е прав — каза меко Джордж.

— Може и да е — съгласи се Брайън с нежелание. — Но и Хокин все всичко знае най-добре. Ако се налага и у дома така, както в селото, братовчедка ми трябва да живее по-зле и от куче. Не ме интересува какво говорят останалите, убеден към, че не може да е била щастлива в една къща с Хокин. — Той плю презрително на циментовия под, обърна се рязко и се упъти към далечния край на обора.

— Не му обръщайте внимание — каза уморено Дейвид Картър. — Устата му работи повече от акъла. Хокин си е идиот, но според Рут е давал душа за Алисън. А винаги бих повярвал на думите на сестра си, ако ги противопоставим на тези на сина ми. — Поклати глава и погледна към Брайън, който чоплеше някаква машина. — Мислех си, че като се ожени за Дениз, ще му дойде умът в главата, ама явно съм си правил сметката без кръчмаря. — Той въздъхна. — Ще дойдем да помагаме при търсенето, господин Бекет. И обещавам да помисля за това, което казахте. Да видим ще се сетя ли за нещо.

Стиснаха си ръце и се разделиха. Джордж чувстваше как хладните очи на Картър го следят замислено, докато излизаха с Клъф на сивкавата утринна светлина.

— Младият Брайън явно няма особена слабост към местния земевладелец — отбеляза той, докато вървяха към колата.

— Ако може да се вярва на Питър Грънди, той само казва това, което останалите хора от селото мислят. Снощи си поговорихме с Грънди, когато приключихме с обхода на селото. Той ми каза, че според всички обитатели на селото Хокин е самовлюбен и държи да се знае много ясно кой е шефът тук. А пък хората от Скардейл не обичат такива работи. Съгласно традицията селяните винаги са обработвали земята както намерят за добре, а земевладелецът си прибира данъците и не си вре носа там, където не му е работа. Така че това няма да е последното оплакване от Хокин, което ще чуете — каза Клъф.

През ум не му минаваше колко е далече от истината.

[1] 0,567 л. — Бел.прев. ↑

[2] 2 юни 1953 г. — Бел.прев. ↑

8.

Петък, 13 декември 1963 г., 12 часът и 45 минути

Четири часа по-късно Джордж бе убеден, че никога повече няма да му трябват каквито и да било доказателства на закона за наследствеността. Фамилните имена се променяха в зависимост от случая, но физическите характеристики се повтаряха в произволна смесица. Каменното лице на Дейвид Картър, клюнестият нос на мама Ломас, котешките очи на Джанет Картър — всичко това се повтаряше в различни вариации, заедно с още няколко изявени физически черти. Джордж започна да се чувства като дете, което си играе с една от онези книжки, в които страниците са нарязани хоризонтално и могат да се смесват нарисуваните очи, носове и усти.

Друга обща характеристика на жителите на Скардейл бе пълното неведение по отношение на изчезването на Алисън. Както Клъф бе предсказал, малцина бяха склонни да произнесат и малкото думи, изтръгнати от Брайън Картър. Повечето разговори си бяха жива мъка. Джордж се представяше и произнасяше кратката си реч. Селяните се замисляха, после поклащаха глави. Не, не се бе случвало нищо необичайно. Не, не бяха виждали непознати наоколо. Не, бяха убедени, че няма човек в селото, който би допуснал да падне и косъм от главата на Алисън. И между другото, трудно би могло да се намери по-свястно момче от Чарли Ломас, и той не заслужавал да се държат с него като с престъпник.

Единственото забележително нещо бе, че никой не намекна и най-отдалечено нещо за земевладелеца. Никой не се оплака, нито дума не бе казана против него. Наистина, не се намери и някой да го хвали, но към обяд човек се изкушаваше да мисли, че Брайън Картър е единственият жител на Скардейл, който има някакви възражения към Филип Хокин.

Най-сетне Джордж и Клъф се прибраха след безплодната обиколка в караваната. Вътре седеше само една жена полицай, която веднага скочи и се зае да им запарва чай.

— Оказа се, че не си прав — въздъхна Джордж.

— Сър? — Клъф отвори пакета с цигари и предложи една на Джордж, без да го пита дали иска.

— Нали каза, че всички ще се оплакват от Хокин. А пък никой не обели и дума — освен онзи млад кибритлия, Брайън Картър.

Клъф се позамисли. Челото му се набръчка като коричката на крем карамел.

— Може би точно там е причината. Той е още толкова млад, че може в случай като сегашния да отдава значение на факта, че Хокин не е един от тях. По-възрастните имат достатъчно ум в главата да осъзнаят, че има дяволски голяма разлика между това да не харесваш някого, защото ти се вре в работата, и да го обвиняваш в отвличането на дете.

Джордж отпи предпазливо от чая си. Не беше толкова горещ, че да го опари. Изпи наведнъж половината чаша, за да накваси пресъхналото си гърло; каквито и достойнства да имаха жителите на Скардейл, не бяха особено щедри с напитките. Всъщност дори бяха седели в кухнята на Дайан Ломас пред чайника с готовия чай и на нея през ум не й мина да им предложи да изпият по чаша.

— Може и така да е. Но не искам да забравяме, че тук става дума за изключително затворена общност — тъкмо на такова място може да битува убеждението, че линчът е най-подходящият начин за справяне с някои проблеми. Може да са решили, че виновникът е Хокин, а ние сме прекалено тъпи, за да го разкрием. Може да са решили, че най-добре ще се справят с него, ако изчакат да се откажем от търсенето на Алисън и да се махнем. После ще има някой нещастен случай на полето и сбогом, скуайър Хокин. Това ми създава два проблема. Първо, като изключим селските предразсъдъци, не съществува никаква причина да подозираме, че Филип Хокин би могъл да има нещо общо с изчезването на Алисън. И второ, не желая кръвта му да ми тежи на съвестта — независимо дали е замесен или не.

На лицето на Клъф се изписа учтив скептицизъм.

— Ако не ми бяхте шеф, щях да кажа, че гледате прекалено много телевизия — каза той. — Но понеже ви познавам, ще кажа, че идеята е интересна, сър.

Джордж изгледа внимателно Клъф и каза само:

— Не бива да пропускаме и тази възможност. — После подаде чашата на униформената служителка и попита: — Има ли още в каната?

Преди тя да успее да му долее, вратата се отвори и във фургона влезе Питър Грънди. Ченгето от Лонгнор кимна доволно.

— Предположих, че ще ви намеря тук. Има съобщения от главен инспектор Карвър, сър. Моли да му се обадите в Бъкстън колкото е възможно по-скоро.

Джордж стана и посегна към чашата с чая. Изпи голяма глътка и направи знак на Клъф да тръгва с него.

— Тъкмо ще минем през свързочния пункт — каза той и тръгна към колата. Внезапно вратата на паркирания наблизо форд се отвори и рижата глава на Дон Смарт надникна отвътре.

— Здрасти, инспекторе — каза той жизнерадостно. — Нещо ново? Нещо за пресата? Очаквах да ви видя на пресконференцията в десет, както обещахте вчера, но явно сте имали по-важна работа.

— Точно така — каза Джордж, заобикаляйки отворената врата на колата. — Полицейските служители, които са разговаряли тази сутрин с вас в Бъкстън, бяха напълно наясно с положението.

— Видяхте ли нашата статия?

— В момента се занимавам със сериозно разследване, господин Смарт. Ако ви трябва коментар на полицейското управление в Дербишър, ще се наложи да действате по установената процедура. А сега, ако ме извините…

Хищна усмивка плъзна по лицето на Смарт.

— Щом не приемате сериозно моето предположение за връзки между трите случая… Минавало ли ви е през ума да се посъветвате с ясновидец?

Джордж се намръщи.

— Ясновидец ли?

— Може да ви посочи вярна следа. Да съсредоточи вниманието ви в правилната посока, вместо да разпростирате търсенето в такъв широк кръг.

Джордж поклати удивено глава.

— Аз работя с факти, господин Смарт, не с вестникарски заглавия. — Той обърна гръб на журналиста и закрачи бързо, но след миг се обърна и допълни: — Ако наистина искате да направите нещо за Алисън Картър, а не за собствената си кариера, защо не отпечатате нейна снимка във вестника?

— Което очевидно означава, че нямате никакъв напредък — обърна се Смарт към Клъф, когато Джордж продължи ядосано напред.

— Що не си разкараш мръсната мутра обратно в Манчестър? — отвърна тихо Клъф, докато на лицето му грееше сияйна усмивка.

Без да изчака ефекта от думите си, той също се обърна и последва Джордж.

— Като се казва Смарт, си е въобразил, че е кой знае колко хитър[1] — отбеляза Джордж с горчивина, докато колата се катереше нагоре по хълма. — Повръща ми се, като го видя. Това не е възможност да направиш кариера — става дума за живота на едно дете!

— Той не може да си позволи да разсъждава така. Ако го правеше, никога не би могъл да си напише статията — отвърна Клъф.

— Което би било от полза за всички — заключи Джордж. Беше все още вбесен, когато влезе в залата на методистите и се упъти към най-близкия телефон. Застана над главата на полицая, който тъкмо разговаряше по него и започна да потупва нервно с една извадена цигара по пакета. Полицаят го погледна изкосо. По очите му личеше, че е притеснен.

— Това е всичко, госпожо, благодаря ви много — измънка човекът и посегна към вилката, за да прекъсне разговора, още преди да е поставил слушалката обратно върху нея. — Заповядайте, сър — и той подаде притеснено телефона на Джордж.

— Инспектор Бенет — искам да говоря с главен инспектор Карвър — каза Джордж рязко.

След кратка пауза от слушалката се разнесе носовият глас на шефа му с познатия акцент от средните графства.

— Бенет? Ти ли си?

— Да, сър. Разбрах, че искате да разговаряте с мен.

— Доста време им е отнело да ти предадат — измърмори Карвър.

Джордж бе установил междувременно, че през почти трийсетте години служба в полицията Карвър бе извисил таланта си да се оплаква до ниво на изящно изкуство. Първия месец, след като започна работа в Бъкстън, Джордж постоянно се извиняваше, а през втория успокояваше. После забеляза как всички останали се отнасят към постоянните оплаквания на Карвър и също престана да им обръща внимание.

— Има ли някакво развитие, сър?

— Оставил си инструкции на сержант Лукас за дневната смяна — отвърна Карвър с укорителен тон.

— Точно така, сър.

— Да съберат обичайните заподозрени — общо взето, губене на време за всички, които ще се заемат с операцията.

Джордж не отговори. Гневът, надигнал се при срещата му с Дон Смарт, бе възпрян от стената на професионалната невъзмутимост, но мрънкането на Карвър отново го раздразни така, че доближи застрашително точката на кипене. Последното нещо, което му трябваше, бе да избухне точно пред Карвър, затова си пое дълбоко дъх и издиша бавно през носа.

— Ама пък този път може и да си бил прав — продължи Карвър. Признанието излизаше бавно и с явно нежелание от устата му. Джордж си каза с горчивина, че би предпочел решението му да се бе оказало погрешно, колкото и невероятно да звучеше това.

— Наистина ли, сър?

— Излиза, че имаме подходящ екземпляр с досие. Ексхибиционизъм пред ученички. Отмъквал дамско бельо от просторите — нищо кой знае колко страшно, а и провиненията са доста отдавнашни — отбеляза кисело Карвър. — Интересното в случая е друго — този тип е чичо на Алисън.

Джордж не успя да затвори устата си.

— Неин чичо? — успя да произнесе той след малко.

— Питър Краудър.

Джордж преглътна с усилие. Нямаше представа, че изобщо съществува човек на име Питър Краудър.

— Мога ли да присъствам на разпита, сър?

— Ти за какво мислиш, че ти се обаждам? И без това този глезен постоянно ме върти. Пък и не мисля, че бих всял страх божи у този Краудър, ако се появя пред него с единия крак в някакво гърне. Идвай тук незабавно.

— Да, сър.

— И виж какво, Бенет!

— Да, сър?

— Купи ми риба и пържени картофи. Не мога да ям тази храна от стола — съсипва ми храносмилането.

Джордж поклати глава и затвори телефона.

Запали цигара, присви очи, обърна се и се зае да оглежда помещението пред себе си. Клъф се беше облегнал небрежно на една маса и разглеждаше закачената на стената карта. Грънди стоеше до вратата и очевидно се колебаеше да си тръгне ли или да остане.

— Клъф и Грънди — каза Джордж през облака дим, който излезе от устата му. — Колата. Веднага. Тръгваме за Бъкстън.

Вратите на колата едва се бяха захлопнали, и Джордж се обърна към Грънди, изгледа го мрачно и каза:

— Питър Краудър.

— Питър Краудър ли, сър? — Грънди се опита се направи, че не разбира за какво става дума, но гузно стрелкащите се очи го издадоха.

— Да, Грънди. Чичото на Алисън, онзи, който има досие за ексхибиционизъм. За този Питър Краудър става дума — каза саркастично Джордж, натисна рязко педала на газта и всички в колата политнаха напред, когато тя потегли рязко по пътя към Лонгнор.

— Какво за него, сър?

— Защо научавам за него едва сега, и то от главния инспектор? Как става така, че ти, който познаваш местните най-добре, не спомена и дума тъкмо за него? — Джордж беше изоставил саркастичния тон — вместо това ползваше коприненомекия глас на учител-садист, който примамва лековерния ученик към фалшиво самоуспокоение, преди да нанесе фаталния удар.

— Не мислех, че има връзка със случая. Искам да кажа, той живее в Бъкстън — има повече от двайсет години, откак замина. Не ми е минато през ума — каза Грънди. Ушите му бяха аленочервени.

— Ето защо си още редови полицай, Грънди. — Клъф се завъртя в седалката си и се вторачи в него с нетрепващия, предизвикателен поглед, който бе докарал не един и двама престъпници до опит за насилие и последвало утежняване на присъдата. — Не си се научил да мислиш.

— Така е, Клъф, но пък и не е необходим много ум, за да висиш на бюрото в централата в продължение на няколко години — намеси се Джордж, въплъщение на кротостта и разума в костюм и вратовръзка. — Счита се обаче, че селските полицаи са способни да разсъждават самостоятелно. Виж какво, Грънди, ако се надяваш изобщо някога да получиш повишение, ти предлагам да се възползваш от пътя до Бъкстън, за да ни разкажеш абсолютно всичко, което ти е известно за Питър Краудър.

Грънди потри веждата си с кокалчето на показалеца.

— Питър Краудър е брат на Рут Хокин — каза той бавно, като човек, който решава сложна математическа задача наум. — Най-голяма е Дайан, после е Питър, после Дениъл, и най-малката, Рут. Питър трябва да е десетина години по-възрастен от Рут. Значи някъде към четиридесет и петте.

— Почти не познавам Питър, защото той бе напуснал Скардейл дълго преди да стана селски полицай в Лонгнор. Но съм чувал да се говори за него. Доколкото знам, не е с всичкия си. Докато живеел още в Скардейл, брат му Дениъл го наглеждал, но после се случило нещо — не знам какво, никой, освен хората от Скардейл не знае — и решили, че не го искат повече в долината. Затова го пратили в Бъкстън. Живее в бекярски пансион близо до игрището за голф при Уотърсуолоус. Работи в една работилничка на гърба на железопътното депо — там правят абажури и плетени кошчета за боклук. Спомнях си много смътно, че са го прибирали за ексхибиционизъм. Но това беше много отдавна.

Джордж въздъхна тежко.

— Знаел си всичко това за Питър Краудър и през ум не ти е минало да ми го кажеш?

Грънди се повъртя на мястото си.

— Ще ме разберете, когато го видите, сър. Питър Краудър се бои от собствената си сянка. Според мен не е способен да се натрапи на никое момиче, камо ли пък да го отвлече.

— Но на него не би му било необходимо да отвлича Алисън, нали? — намеси се Клъф. Саркастичният му глас изплющя като камшик. Сините му очи бяха ледени. — Той й е чичо. Тя не би се уплашила от него. Ако е казал: „Ей, Алисън, у дома има чифт кънки, които май ще ти станат, искаш ли да дойдеш да ги видиш?“, тя не би се поколебала нито за миг. Това е бил чичо й Питър, може би малко куку, но все пак неин чичо. Нали така, полицай Грънди? — Клъф съумя да направи така, че чинът да прозвучи като оскърбление.

— Той не би посмял — настоя Грънди. — Освен това, като ви казах, че не са го искали в долината, го имах предвид съвсем буквално. Доколкото знам, кракът на Питър Краудър не е стъпил в Скардейл през последните двадесетина години. Нито пък някой от Скардейл е общувал с него. Съмнявам се, че биха се познали с Алисън, ако се разминат на улицата.

— Ще видим тази работа — измърмори Клъф. Очите му, присвити от цигарения дим, гледаха мрачно.

Джанет Картър бе молила и настоявала да не ходи на училище в деня след изчезването на Алисън. Можеше да си спести усилията. В началото на шейсетте години се предполагаше, че децата не изпитват същите чувства като възрастните. Възрастните ги тъпчеха с всевъзможни истории, за да ги защитят от житейската реалност, мислейки, че по този начин ги щадят. За възрастните най-страшното бе детето да наруши режима си, защото за него това би било сигурен белег, че нещо не е наред. И тъй, в долината можеше да настъпва краят на света, но Джанет и връстниците й трябваше да чакат училищния автобус на спирката като всяка друга сутрин.

Затова пък, когато пристигна в училище на сутринта след изчезването на Алисън, денят се оказа неочаквано вълнуващ. За първи път Джанет се оказа в центъра на вниманието. В училище дойдоха полицаи и разпитваха съучениците и учителите й. В училищния двор се говореше само за едно, а на трибуната почти постоянно бе Джанет. Тя също се превърна по свой начин в знаменитост. Това й бе достатъчно да забрави ужаса, който я държа будна половината нощ, докато се чудеше къде ли е Алисън сега и какво става с нея.

Наоколо витаеше някаква приятна тръпка, страх, който се основаваше на предположенията, че се е случило нещо забранено, нещо, чийто смисъл момичетата не можеха напълно да осъзнаят. Това важеше дори за тези, които живееха на село. Те бяха наблюдавали животните, но някак не можеха да прескочат бариерата на видовете и да отнесат видяното и към хората. Разбира се, всеки бе чувал за хора, които „причиняват зло“ на млади момичета, но никой не знаеше какво точно ще рече това, освен че има връзка с „оная работа“, и че е подобно на това, което би станало, ако оставиш едно момче на „прекалена свобода“. Разбира се, никой нямаше представа колко прекалена можеше да бъде „прекалената свобода“.

Така че атмосферата в девическото училище „Хай Пийк“ бе извънредно напрегната. Макар и повечето съученички на Алисън да бяха почти толкова уплашени и разстроени, колкото и самата Джанет, у всяка се долавяше някакво почти приятно вълнение, съпроводено със съзнанието, че не е редно да се чувстват така. При толкова вълнения от различен характер, четвъртъкът и петъкът се оказаха изтощителни дни. Когато чу последния звънец, единственото нещо, за което Джанет копнееше, бе да се прибере у дома и да се остави майка й да я поглези пред чаша чай.

Не й бяха останали достатъчно психически резерви, за да посрещне шока, който я очакваше на автобусната спирка. Шофьорът на автобуса умираше от нетърпение да сподели новината — че чичото на Алисън бил прибран в участъка за разпит. Реакцията на Джанет бе незабавна — тя като че ли се затвори в себе си. Седеше на предната седалка, където винаги досега бе седяла с Алисън — колкото е възможно по-близо до шофьора.

— Кой чичо? — попита Дерек.

Шофьорът понечи да пусне обичайната шега за роднинските връзки между всички жители на Скардейл, но прецени, че Джанет не е в подходящо настроение. Затова просто каза:

— Питър Краудър.

Джанет се намръщи.

— Трябва да е друг Краудър, не от скардейлските. Алисън няма чичо на име Питър.

— Така си мислиш ти — смигна й шофьорът. — Питър Краудър е шантавият брат на майката на Алисън. Оня, дето го разкараха от Скардейл.

Джанет погледна към Дерек, но той само сви рамене, озадачен и умислен също като нея. Двамата никога не бяха чували нищо за някакъв друг брат на Краудърови. Името му изобщо не бе споменавано пред тях.

По целия път до края на шосето шофьорът не млъкна. Разправяше за Питър Краудър, който живеел на общежитие и работел в някаква специална работилница за малоумни — от онези, които не са достатъчно луди, за да ги тикнат направо в лудницата. Питър Краудър имал тъмно минало и полицията смятала, че той е пречукал Алисън. Джанет беше вперила неотклонно очи в дебелия му червен тил и искаше той да умре.

Но още повече искаше да разбере истината. На края на шосето ги посрещна баща й. Чакаше ги вече десет минути. Нито един жител на Скардейл нямаше намерение да поема и най-малкия риск. Първото нещо, което Джанет каза, когато вратите на автобуса се затвориха зад нея, бе:

— Татко, кой е Питър Краудър? Какво е направил?

Рей Картър, като прям човек, й каза. После му се искаше да не го беше правил.

Облегнат на стената в стаята за разпити, Джордж си мислеше, че Питър Грънди е бил прав поне за едно. Питър Краудър действително се боеше от сянката си. Както и от сенките на всички останали. Първото нещо, което му направи впечатление, когато влезе в задушното помещение, бе острата миризма на страх — миризма, съвсем различна от киселия мирис на немитото му тяло.

— По време на тоя разпит ще се пали цигара от цигара — бе казал Клъф тихо, набръчкал нос от отвращение пред миризмите, които обвиваха Питър Краудър.

— Моля? — бе отвърнал също под нос Джордж. Двамата стояха на прага на стаята, умишлено оглеждайки Краудър, за да всеят още по-голям страх в него.

— Ако не пуша непрекъснато, може да повърна — просвети го Клъф.

Джордж кимна с разбиране.

— Ти си първи — каза той, мина встрани, облегна се на стената, а Клъф се отпусна тежко в стола срещу Краудър. Джордж кимна рязко в посока към вратата и униформеният полицай, който стоеше на пост, се измъкна навън с видимо облекчение.

— Е, Питър? — изръмжа Клъф, наведе се напред и се облегна на лактите си.

Питър Краудър като че ли още повече се сви. Главата му имаше вида и цвета на пита кашкавал, каза си Джордж. Цяла пита, от единия край на която стърчат няколко стръка целина. Между бледата му, мазна кожа и миризмата на мръсотия, която се измъчваше от него, имаше някакво странно несъответствие. Избръснатата му, остра брадичка бе почти забита в гърдите, котешките му очи следяха плахо Клъф. Този човек можеше да послужи за илюстрация на фразата „сгърчен от страх“ в някоя енциклопедия. Не отговори нищо на Клъф, само устните му се задвижиха беззвучно.

— Рано или късно ще проговориш, Питър — заяви уверено Клъф, пъхна ръка в джоба си и извади пакет цигари. Запали и небрежно издуха дима в лицето на Питър Краудър. Когато димът го достигна, Краудър сбръчка нос и го вдъхна алчно.

— Добре ще е, ако започнеш по-скоро — продължи Клъф. — Хайде сега да ни кажеш защо реши да се върнеш в Скардейл в сряда?

Краудър сбръчка чело. Изглеждаше искрено озадачен. За каквото и да се чувстваше виновен, то като че ли нямаше връзка със Скардейл.

— Питър не… — проговори той. Интонацията му изразяваше по-скоро искрено недоумение, отколкото демонстративната увереност на човек, съзнаващ вината си. — Питър живее в Бъкстън. Пансион „Уотърсуолоус“, номер седемнайсет. Питър вече не живее в Скардейл.

— Знаем това, Питър. Но ти си се върнал в Скардейл в сряда вечерта. Няма защо да отричаш, знаем, че си бил там.

Краудър затрепери.

— Питър не ходи — този път тонът му беше съвсем уверен. — Питър не може да ходи в Скардейл. Не му дават. Питър живее в Бъкстън. „Уотърсуолоус“, номер седемнайсет.

— Кой не ти дава?

Краудър сведе очи.

— Нашият Дан. Казва, ако Питър стъпи в Скардейл, ще му отреже ръцете. И Питър не ходи, разбираш ли? Дай на Питър цигарка, а?

— След малко — Клъф издуха още малко дим към Краудър. — Ами Алисън? Кога си я виждал за последен път?

Краудър отново вдигна очи. На лицето му бе изписано объркване.

— Алисън ли? Питър не знае за никаква Алисън. Има една Анджела, дето работи до него, слага ресни на абажурите. За Анджела ли питаш? Питър харесва Анджела. Тя има кожено яке, дал й го брат й. Той щави кожи при моста Уейли. Братът на Анджела. Питър работи с Анджела. Питър прави рамки на абажури.

— Говоря ти за Алисън. Твоята племенница Алисън. Момичето на сестра ти Рут — каза твърдо Клъф.

Като чу името на Рут, Краудър подскочи. Коленете му срещнаха брадичката и той уви ръце около тях.

— Питър не! — проточи той жално. — Питър не!

Джордж пристъпи напред и опря юмруци на масата.

— Не си знаел, че Рут има дъщеря? — попита той меко.

— Питър не! — повтаряше Краудър като мантра.

Джордж незабележимо направи знак на Клъф, че иска да се намеси. Сержантът се облегна назад и насочи струята дим от цигарата си към тавана. Джордж извади своите цигари, запали една и я подаде на Краудър, който бе започнал да трепери и продължаваше да мънка под носа си: „Питър не. Питър не“. Минаха няколко секунди, докато забележи предлаганата цигара. Той хвърли подозрителен поглед първо към нея, после към Джордж. Ръката му се стрелна и сграбчи цигарата. Държеше я скрита в свитата си длан, стиснал филтъра между палеца и показалеца, като че ли очакваше всеки миг да му я вземат отново. Започна да пуши с бързи всмуквания. Очите му се стрелкаха между Джордж, Клъф и цигарата.

— Кога за последен път си говорил с някого от Скардейл, Питър? — попита кротко Джордж и се отпусна на стола до Клъф.

Краудър сви тромаво рамене.

— Не знам. Понякога Питър вижда семейството на пазара в неделя. Ама семейството не говори с Питър. Веднъж през лятото Питър си купуваше цигари от магазинчето за вестници и нашата Дайан влезе. Кимна, ама нищо не каза. Май искаше да си говорим, ама знаеше, че ако разбере, Дан ще бие Питър. Дан винаги плаши Питър. Затуй Питър не отива в Скардейл.

— И наистина не знаеш, че Рут има дъщеря? — намеси се Клъф, скептикът.

Краудър отново затрепери, а пръстите му стиснаха спазматично цигарата.

— Питър не — простена той. Приведе глава към коленете си, започна да се люлее ритмично и продължи: — Питър не. Питър не.

Джордж се обърна към Клъф и поклати глава. После стана и тръгна към вратата.

— Ще наредя някой да ти донесе чаша чай, Питър.

Клъф го последва в коридора.

— Той крие нещо — каза убедено Джордж.

— Но не мисля, че то има нещо общо с Алисън — отвърна Клъф.

— Не съм много сигурен — каза Джордж. — Не мога да кажа нищо категорично, докато не разбера защо семейството му го е изхвърлило от Скардейл. Каквото и да е станало, трябва да е било много неприятна история, щом двадесет години по-късно родната му сестра не иска да разговаря с него, като го срещне.

— Значи да остане тук, така ли? — Клъф не можа да прикрие съмнението в гласа си.

— Ами да, така мисля. Не ти ли се струва, че тук е на най-сигурно място? — каза Джордж, вече през рамо, тръгвайки към кабинета на главния инспектор. — Карвър е убеден, че той е нашият човек, и моето мнение няма да бъде достатъчно да го разубеди. Освен това информацията изтича от полицейския участък като през сито. До довечера половината град ще знае, че разпитваме Питър Краудър за изчезването на Алисън. Убеден съм, че при това положение пансионът „Уотърсуолоус“ няма да е най-подходящото място за него.

Джордж бутна вратата на кабинета. Главният инспектор бе подпрял гипсирания си крак на кошчето за отпадъци. Пред него бе разтворен вечерният вестник. Цялата стая бе напоена с характерната миризма на риба и пържени картофи, добре накиснати в оцет и увити във вестник.

— Успя ли да го принудиш да ти каже къде е момичето? — попита Карвър.

— Струва ми се, че той няма представа, сър — отвърна Джордж. Надяваше се по гласа му да не проличи колко е уморен.

Карвър изсумтя.

— Това значи е резултатът от висшето образование! Направо да не повярва човек. Давам ти срок до сутринта да измъкнеш от този боклук всичко, което знае. — Той млъкна за миг. — Още е в килията, нали? Да не си го пуснал да си ходи?

— Господин Краудър е още под арест.

— Добре. Аз сега си тръгвам и оставям всичко на теб. Ако до утре не си го принудил да каже истината, поемам аз — нищо, че ми е гипсиран кракът. Всичко ще си каже, можеш да ми вярваш. На мен ще си каже всичко.

— Убеден съм, че е така, сър. А сега, ако ме извините, налага се да се върна в Скардейл.

Джордж излезе, преди Карвър да успее да измисли някое друго оскърбление по адрес на способностите му.

— Наистина ли? — попита Клъф, докато вървеше след Джордж към колата. — Наистина ли се връщаме в Скардейл?

— Искам да разбера в какво се е провинил Питър Краудър — каза твърдо Джордж. — Той очевидно няма да ни каже, затова трябва да проговори някой друг. Омръзна ми хората от Скардейл да премълчават тъкмо това, което ми е необходимо да знам.

Петък, 13 декември 1963 г., 16 часът и 5 минути

Джордж започваше да си мисли, че ще сънува пътя към Скардейл до края на живота си. Колата се гмурна в тясното дефиле и потъна в падащия мрак на мъгливия зимен следобед. Ако слънцето изобщо бе успяло да пробие облаците и мъглата през този ден, той не бе го забелязал. Джордж бавно намали, защото наближаваха центъра на селото. Около полицейския фургон се бяха струпали мъже, над чашите чай в ръцете им се виеше пара и се смесваше с мъглата, пълзяща над долината. С последната дневна светлина приключваше и поредният ден, прекаран в безплодно търсене.

Джордж не обърна внимание на хората пред фургона, а се упъти право към Тор Котидж. Крайно време бе мама Ломас да престане да се държи като героиня от викторианска мелодрама и да поеме някаква отговорност. Трябваше да се обясни на матриарха на Скардейл и на целия й разклонен род какво би могло да стане с Алисън, ако продължават да си държат устите затворени. Докато заобикаляше купчината дърва за огрев, която почти блокираше входа към къщата, кракът му се закачи в нещо и той залитна напред. Само благодарение на бързата реакция на Клъф, Джордж не заби позорно нос в земята.

— Какво, по дяволите… — избухна Джордж, докато се изправяше. Обърна се и в падащия здрач забеляза Чарли Ломас, който охкаше, проснат по гръб сред разпилените дърва.

— Май ми счупихте глезена — оплака се той.

— Какво правеше тук, за бога? — попита сърдито Джордж, потривайки ръката си там, където яките пръсти на Клъф се бяха впили в нея.

— Ами седях си и не правех никому нищо. Просто исках да си почина малко. Да не би да е забранено? — Чарли се изправи с мъка. Потри лице с опакото на ръката си и на светлината от прозореца на къщата Джордж установи, че очите на момчето бяха пълни със сълзи. Не изглеждаше способен да отвлече и коте, камо ли пък тринайсетгодишно момиче.

— За Алисън ли си мислеше? — попита меко Джордж.

— Малко е късно да започвате да се отнасяте с мен като с човешко същество — Чарли присви предизвикателно рамене. — Какво ви става на вас наистина? Тя ми беше братовчедка, член на семейството. Нямате ли си някого, когото да обичате, та ви се струва толкова странно, че всички сме разстроени?

Думите на Чарли припомниха нещо на Джордж. Още в самото начало на полицейската си кариера той бе разбрал, че не би могъл да си върши добре работата, ако не се научеше да изолира личните си преживявания, да ги защитава от страданията и болката, така тясно преплетени с професията му. В повечето случаи той съумяваше да не допуска пукнатини в тази китайска стена. Понякога обаче двете страни на живота му се сблъскваха. Както и сега, когато думите на Чарли му припомниха, че съвсем отскоро има още някой, когото да обича.

По лицето му неволно плъзна усмивка, която не успя да прикрие. Видя, че Чарли Ломас го гледа презрително, а Клъф — удивено. Но не можеше да удържи на внезапно нахлулата мисъл за детето, което Ан носеше.

— Какво толкова смешно има? — избухна Чарли.

— Няма нищо смешно — каза сухо Джордж, възстановявайки донякъде изгубеното си достойнство. — Мислех за собственото си семейство. Ти си прав. Ако нещо се случи с тях, не бих могъл да се съвзема. Съжалявам, ако съм те засегнал.

Чарли се изправи напълно и отупа дрехите си.

— Казах вече, че това е след дъжд качулка. — Той извърна глава, така че в мрака очите му не се виждаха. — Баба ми ли търсите?

— Да, баба ти. Вкъщи ли си е?

Чарли поклати глава.

— Още не се е прибрала.

— Откъде?

— Видях я, като се връщахме от търсенето на Алисън. Вървеше напряко през полето, между мястото, където открихте Шеп и другата горичка, където бяхме вчера, където открихте… онези неща. — Чарли се смръщи, като че ли се опитваше да си припомни нещо. — Струва ми се, че беше избрала същия път, по който вървеше и скуайърът в сряда следобед.

Има моменти, когато определена комбинация от думи раздвижва света наоколо като в забавен каданс. Когато осъзна значението на думите, казани от Чарли Ломас, Джордж изпита странното чувство, че собствените му мисли и възприятия се движат ускорено, а околният свят изостава мъчително зад тях. Той примигна, изкашля се, после каза предпазливо:

— Какво каза току-що, Чарли?

— Казах, че баба ми пресичаше полето напряко. Все едно, че вървеше към имението откъм задната му страна — добави той. Явно бе решил, че независимо от отношението към самия него, ще бъде в интерес на Алисън да помогне на този странен полицай, който не приличаше на нито един от тези, които бе виждал досега на живо или на филмовия екран в Бъкстън.

Джордж едва се владееше. Идеше му да стисне Чарли за гушата и да почне да крещи, но каза само:

— Нали спомена, че тя вървяла по същия път, по който вървял и скуайърът в сряда следобед?

Чарли се намръщи отново.

— Е, и? Защо скуайърът да не ходи из собствения си имот?

— Нали каза „сряда следобед“?

— Да, точно беше време за чай. Спомням си ясно заради суматохата, която започна малко след това заради Алисън.

Джордж размени поглед с Клъф. Ако той още не бе в състояние да повярва, Клъф от своя страна беше бесен.

— Нали питахме дали някой е виждал някого в полето или около горичките в сряда следобед? — произнесе Клъф през зъби.

— Мен никой не ме е питал — каза предизвикателно Чарли.

— Питах те лично аз. — Устните на Клъф се опъваха над зъбите, през които думите се процеждаха като змийско съскане.

— Не, не сте — упорстваше Чарли. — Питахте дали сме виждали непознати и дали сме видели нещо необичайно. Аз наистина не бях видял нищо необичайно — само нещо, което бях виждал хиляди пъти преди това — скуайърът, който се разхождаше из полето си. Тъй или иначе, това не може да има нищо общо с изчезването на Алисън. Защото когато видях Хокин, беше още съвсем светло и го различих ясно, а по собствените ви думи Алисън е излязла на свечеряване. Така че няма защо да ми държите такъв тон — допълни той, изпъна рамене и се опита да изглежда по-зрял от годините си. — При това всички бяхте прекалено заети да се опитвате да разберете какво съм направил, вместо да изслушате това, което бих могъл да ви кажа.

Джордж се обърна отвратено и притвори за миг очи.

— Ще трябва да вземем показанията ти за това — каза той. Възбудата му пред възможностите, които се разкриваха, надделя над гнева за времето, изгубено само защото хората от Скардейл възприемаха всичко буквално. — Върви в залата на методисткия параклис и кажи на полицаите, които са там, че аз те пращам. Разкажи им всичко в пълни подробности. Точното време, посоката, в която е вървял господин Хокин, дали е носел нещо, как е бил облечен. Тръгвайте незабавно, господин Ломас, преди да се подам на изкушението да ви арестувам за възпрепятстване на следствието. — Хвърли поглед през рамо — тъкмо навреме, за да види как очите на Чарли се разшириха от страх.

— Не съм правил такова нещо — каза момчето и внезапно заприлича на малко дете. — Той не ме е питал за скуайъра.

— Не съм те питал и за херцога на Единбург, но ако го беше видял да кръстосва полето, сигурно щеше да ми кажеш — изръмжа Клъф. — Хайде да не губим повече време. Тръгвай моментално, преди да съм ти дал начално ускорение.

Чарли се промъкна покрай тях и хукна, прекоси моравата и се упъти към един от калните ленд роувъри, паркирани край нея.

— Можеш ли да повярваш, че има такива хора? — попита Джордж. — Господи, още малко и ще се усъмня, че изобщо искат да открием Алисън Картър. — Той въздъхна тежко. — Трябва да поговорим за това с Хокин. Той ни излъга и аз държа да разбера защо. — Погледна часовника си и добави: — Но искам да разбера и каква е тази работа с Питър Краудър.

— В зависимост от това какво има да каже скуайърът в своя защита, Питър Краудър може да няма никакво отношение към случая — изтъкна Клъф.

Джордж се намръщи.

— Сериозно ли мислиш, че… Хокин?!

Клъф сви рамене.

— Дали мисля, че е способен на такова нещо? Нямам представа, почти не съм разговарял с него. От друга страна, той ни излъга. — Започна да изброява възможности на късите си, яки пръсти. — Или самият той крие нещо, или прикрива някого, когото е видял, или просто е престъпно разсеян.

Преди Джордж да успее да отговори, разговорът бе прекъснат от появата на мама Ломас, омотана в зимно палто и шал. Тя наклони глава на една страна и каза:

— Застанали сте ми на пътя.

Двамата мъже отстъпиха встрани. Тя продължи към входната врата, без да благодари.

— Необходимо е да поговорим с вас — каза Джордж.

— На мен не ми е необходимо — отвърна тя, опитвайки се да пъхне голям железен ключ в ключалката на вратата. — Никога не ни се е налагало да си заключваме вратите, преди Рут Картър да доведе пришълци в долината. — Ключалката подаде с дразнещ шум, търкане на метал в метал.

— Нима ви е все едно какво ще стане с това дете, което е ваша плът и кръв? — попита Джордж.

Тя се обърна към него, присвила очи.

— Какво ли знаете пък вие!

После отвори вратата.

— Когато поговорим с вас, отиваме да разпитаме скуайъра — намеси се Клъф тъкмо преди старицата да изчезне в къщата. Тя се закова на прага — неподвижна като мишка под виещ се над нея ястреб. — Знаем, че в сряда е ходил из полето, тъкмо там, откъдето се връщате сега. Госпожо Ломас, необходимо е да изключим Питър Краудър от подозренията си, ако той е невинен.

Тя постоя замислена над привидно несвързаните изречения. После кимна, отново наклони глава встрани и се взря преценяващо в Клъф.

— Тогава най-добре ще е да влезете — каза тя най-сетне. — Избършете си краката. И няма да пушите вътре. Вреди ми на белите дробове.

Последваха я в една малка дневна — не повече от девет квадратни метра. Помещението беше мрачно, само с един малък прозорец, и вътре миришеше на камфор и евкалипт. Изтрити парцалени черги бяха разхвърляни по каменния под. От двете страни на откритото огнище имаше по едно кресло, а до креслата стояха две малки черни печки — не по големи от каса за бира. Върху една от печките имаше чайник. От него се виеше пара и изчезваше нагоре в комина над огнището. На отсрещната стена имаше висок шкаф, върху който бяха подредени издялани от дърво животински фигури и полирани парчета варовик, съдържащи вкаменелости. Пред малкия прозорец имаше маса за хранене, около която почти застрашително се бяха струпали три тапицирани с кожа стола с високи облегалки.

Единствената украса на стаята бяха многобройните пъстроцветни пощенски картички със снимки на испански плажове и барокови скандинавски кметства. Забелязвайки учудения поглед на Джордж, мама Ломас поясни:

— На Чарли са. Пише си с разни хора заради картичките. Той е мечтател. Винаги ми става смешно, като си помисля, че стотици хора по света гледат картичките на Филип Хокин и си въобразяват, че селският живот в Дербишър означава да пасеш бели като сняг овце в облени от слънце ливади.

Тя закуцука към стола, обърнат към вратата, седна и се повъртя, докато се нагласи удобно.

— Мога ли да седна? — попита Джордж.

— Креслото няма да ви хареса — отвърна старицата и посочи с глава към столовете с високи облегалки. — Тъй или иначе са по-добри за гръбнака.

Клъф и Джордж обърнаха два стола така, че да бъдат точно срещу нея.

Почакаха, докато тя ровеше приведена из жаравата на огнището.

— Питър Краудър е в ареста в Бъкстън — каза Джордж, когато старицата най-сетне се настани удобно.

— Да, така чух.

— А мислите ли, че е редно да бъде там?

— Ти си ченгето, не аз. Аз съм само една стара жена, която никога не е напускала тази долина в Дербишър.

— Може да изгубим много време в опити да свържем Питър Краудър с изчезването на Алисън — продължи Джордж, не допускайки да бъде отклонен от темата. — Време, което можем да оползотворим по-добре в търсене на момичето.

— Казах ви вече, проблемът с вас и вашите детективи е, че не разбирате нищо от това място — каза старицата раздразнително.

— Но се опитвам да разбера, а хората от Скардейл като че ли по-скоро искат да ми попречат, а не да ми помогнат. Току-що открих, че вашият внук е пропуснал да спомене пред мен нещо, което може да се окаже информация с извънредно значение.

— Нищо чудно — като се има предвид как се държахте с него. Как така никой от вас не се сети да попита възможно ли е той да има нещо общо с изчезването на Алисън? Защото тогава щяхте да разберете, че това е невъзможно. Когато тя изчезна, Чарли беше у дома при мен. На това му викате алиби, нали? — додаде тя презрително.

— Сигурна ли сте? — попита Джордж, изпълнен със съмнение.

— Може да съм стара, но акълът ми е на място. Чарли дойде малко преди четири и половина и започна да бели картофи. Аз вече не мога да върша тази работа заради артрита, затова той ги бели. Всяка вечер, по едно и също време. Не е бил никъде с Алисън, беше тук, помагаше ми.

Джордж си пое дълбоко дъх.

— Можехме да си спестим много време, ако или вие, или Чарли бяхте счели за нужно да ни уведомите за това. Госпожо Ломас, в случаите с изчезнали деца първите четиридесет и осем часа са от изключително значение. А сега това време изтича и ние все още нямаме улика за местонахождението на момичето, което е ваша близка роднина. — Възбудата го накара да повиши тон. — Госпожо Ломас, кълна се, че ще открия Алисън Картър. Рано или късно ще разбера какво се е случило тук преди два дни. Ако за това се налага да претърся всяка къща в селото от покрива до основите, ще го сторя. Ако се наложи да прекопая всяка нива и градина в долината, ще го направя и пет нари не давам за вашите посеви и пашата на добитъка ви. Ако трябва да арестувам всеки един от вас и да го обвиня в съзнателно възпрепятстване на следствието, и това ще направя. — Той млъкна рязко, наведе се напред и продължи: — Кажете ми, мислите ли, че Питър Краудър има нещо общо с изчезването на Алисън Картър?

Тя поклати нетърпеливо глава.

— Доколкото знам, а можете да ми вярвате, че знам почти всичко, което става в Скардейл. Питър не е стъпил тук от края на войната до ден-днешен. Предполагам, че дори не е чувал за съществуванието на Алисън. А бих могла да се закълна върху Библията, че тя дори не е чувала името му.

Старицата стисна плътно устни, носът и брадичката й се сближиха като двата края на пергел с подвижни рамена.

— Не можем да бъдем толкова убедени в това. Момичето е ходело на училище в Бъкстън. Тя прилича на майка си. Не забравяйте, че госпожа Хокин трябва да е била горе-долу на годините на Алисън, когато брат й за последен път е бил около нея. За човек като него, изостанал в умственото си развитие, случайната среща с момичето би могла да отключи всякакви спомени.

Мама Ломас обгърна плътно гърдите си с ръце и завъртя категорично глава, още докато Джордж говореше.

— Не вярвам и това е — каза тя.

— И така, да продължаваме ли да разпитваме Питър Краудър, госпожо Ломас? — попита Джордж, този път с по-мек тон поради явното вълнение на старата жена.

— Ако той бе припарил в долината, всички щяхме да знаем. При това е бил на работа — допълни тя отчаяно.

— В сряда следобед ги пускат по-рано. Можел, е да дойде до тук. Госпожо Ломас, какво е сторил на времето Питър Краудър, за да бъде прогонен от селото?

— Това вече не засяга никого — каза тя твърдо. Очите й бяха присвити, като че ли огънят грееше силно като слънце по пладне.

— Трябва да знам — настоя Джордж.

— Не.

Томи Клъф се приведе напред, подпря лакти на коленете си, така че бележникът му се люлееше между прасците. Джордж завидя на способността му да изглежда невъзмутим дори по време на такъв напрегнат разговор.

— Мисля, че Питър Краудър не може да убие и муха — каза той. — За съжаление решенията не се вземат от мен. Опасявам се, че може да мине доста време, преди Питър Краудър да излезе на свобода. Жена като вас, госпожо Ломас, която не е стъпвала вън от тази отдалечена долина, надали има представа от това, което правят затворниците с мъже, за които се говори, че са сторили зло на деца. Това, което става в такива случаи, може да подлуди нормален човек. Случва се жертвите да се обесят на решетките на килиите си. Пият белина, режат вените си с ножове за масло, ако се намери някой достатъчно глупав да им ги даде. С вашия Питър ще се държат по-зле, отколкото с проститутка по време на война. Мисля, че не искате да му се случи такова нещо — нито вие, нито който и да било друг от Скардейл. Ако сте искали, щяхте да се погрижите за това още преди двадесет години. Вместо това сте го отпратили от селото. Оставили сте го да изгради някакъв свой живот. Какъв е смисълът да не се намесите сега и да го унищожите?

Речта му беше убедителна, но нямаше никакъв ефект.

— Нищо не мога да ви кажа — отвърна старата жена, поклащайки едва забележимо глава.

Джордж бутна шумно стола си назад, така че краката му изскърцаха по каменния под.

— Няма защо да губя времето си тук — каза той. — Ако ви е все едно какво ще стане с Питър Краудър и дали ще открием Алисън, ще намеря някой, който го е грижа. Сигурен към, че госпожа Хокин ще отговори на въпросите ми. В края на краищата той й е брат.

Мама Ломас подскочи, като че ли някой бе я дръпнал за косата. Очите й се разшириха уплашено.

— Не бива да разпитвате Рут. Не и Рут, не бива!

— Защо не? — Джордж даде воля на гнева си. — Тя иска да открием Алисън, съгласна е, че не бива да губим време с фалшиви следи. Тя ще ни каже всичко, което искаме да узнаем, можете да ми вярвате.

Старицата впери очи в него. И без това приличаше на вещица, но сега се блещеше злобно като карнавална маска.

— Сядай — изсъска тя.

Това не беше покана, а заповед. Джордж седна обратно на стола си. Мама Ломас се изправи и пристъпи неуверено към шкафа. Отвори вратичката и извади шише, което, ако се съдеше по етикета, съдържаше уиски. Но съдържанието беше безцветно като джин. Тя напълни една чаша за шери с течността и я изпи на един дъх. Изкашля се остро два пъти, раменете й потръпнаха, после се обърна към мъжете. Очите й бяха насълзени.

— Питър вечно създаваше проблеми — каза мама Ломас бавно. — Винаги е имал мръсно подсъзнание — продължи тя, отивайки обратно към стола си. — Такъв си му беше умът, само за това мислеше. Все ходеше по полето и зяпаше животните, като се чифтосват. Колкото повече растеше, все по-лошо ставаше. Следеше влюбените двойки, собствените си роднини, само и само да види какво правят. Човек можеше веднага да разбере кога овните покриват овцете, защото винаги можеше да открие Питър в гората да ги гледа опулено, хванал… — помълча, изду устни и продължи — оная си работа. Пляскаха го, караха му се, наказваха го, но за него това нямаше никакво значение. В крайна сметка престанахме да му обръщаме внимание. На място като Скардейл се примиряваш с това, което не можеш да промениш.

Тя се загледа в огъня и въздъхна.

— Тогава Рут започна да се превръща от момиченце в млада жена. Питър направо пощуря. Тътреше се по петите й като куче подир разгонена кучка. Дан го хвана няколко пъти на стълба, подпряна на прозореца на спалнята й — следеше я през процепа на пердетата. Всички се опитвахме да му налеем малко ум в главата — момичето му беше сестра, не можехме да оставим така нещата. Но Питър не разбираше нищо. Накрая Дан го накара да напусне къщата и да спи тук, у дома.

Мама Ломас помълча и потри притворените си клепачи. Нито Джордж, нито Клъф смееха да помръднат, за да не нарушат инерцията на разказа.

— Една нощ Дан се върна от Лонгнор, беше ходил там на кръчма. Беше по време на войната, когато прозорците на къщите трябваше да бъдат затъмнени. Щом влязъл в долината, веднага видял някаква светлина да просветва като фар откъм селото. Натиснал педалите, за да предупреди този, чиито прозорци светят, преди да го забележи селският полицай и да го глоби. На около половин миля разбрал, че свети у тях. Тогава наистина забързал. Видял и кой прозорец свети — спалнята на Рут. Знаел, че Дайан и Рут са сами, и решил, че се е случило, нещо лошо. — Тя се обърна с лице към занемелите си слушатели. — Е, оказало се, че хем е прав, хем не. Връхлетял като вихрушка в къщата и изкачил стъпалата през две. Нахлул в стаята на Рут и открил там Питър, застанал пред леглото й със смъкнати панталони. Запаленият фенер хвърлял сенки по стената и оная му работа изглеждала щръкнала като дръжка на метла. Момичето спяло, но когато Дан връхлетял като луд, се събудила. Сигурно първо е решила, че сънува кошмар. — Старицата поклати глава. — Писъците й се чуваха до другия край на селото.

— После запищя Питър. Трима мъже едва успяха да издърпат Дан. Мислех, че Питър е мъртъв, беше покрит с кръв като новородено теле. Заключихме го в един обор, докато раните му позаздравяха, после старият скуайър Касълтън му намери място в онзи пансион в Бъкстън. Дан го предупреди, че ако само припари до Скардейл или до Рут, ще го убие с голи ръце. Питър му повярва още тогава и му вярва досега. Знам, сигурно си мислите, че е видял Алисън, помислил е, че вижда Рут и й е сторил нещо лошо. Само че грешите. Ако искате да видите Питър Краудър да пълзи по пода и да моли за милост, само му кажете, че Дан и Рут го търсят. За нищо на света не би дошъл в Скардейл, нито пък би доближил когото и да било, ако човекът е свързан по някакъв начин със селото. Можете да ми вярвате. Знам го със сигурност.

Тя се облегна назад. Разказът беше приключил. Докато мама Ломас е жива, устната традиция в разказа няма да загине, мислеше Джордж. Тя беше въплъщение на селския старейшина, който съхранява родовата история единствено с помощта на личните си способности. Никога не бе очаквал да срещне такъв човек през 1963 година в Дербишър.

— Благодаря ви, че ми разказахте това, госпожо Ломас — каза той тържествено. — Много ми помогнахте. Само още нещо, и ще ви оставя на мира. Чарли каза, че видял господин Хокин да прекосява полето между голямата гора и малката горичка в сряда следобед. А преди малко ни каза, че днес ви видял да вървите по същия път. Вие също ли видяхте Хокин в сряда?

Тя го изгледа проницателно. Очите й бяха светли като на птица.

— Не след изчезването на Алисън.

— А преди това?

Тя кимна.

— Пиех чай с Дайан. Когато излязох, Кати тъкмо палеше ленд роувъра, за да посрещне Алисън, Дерек и Джанет на спирката на училищния автобус. Видях Дейвид и Брайън пред обора, тъкмо вкарваха кравите. Видях и скуайър Хокин да прекосява полето.

— Защо не казахте нищо за това? — попита отчаяно Джордж.

— Че защо да ви казвам? В това нямаше нищо необичайно. Полето си е негово, защо да не се разхожда из него? Той вечно се шляе наоколо и щрака с апарата си, изниква най-неочаквано отнякъде. Освен това, вече ви казах, тогава Алисън изобщо не си беше дошла от училище. Той трябва да е поставил рекорд по бавно ходене, за да е бил още в полето, когато тя е извела Шеп. А пък в това време никой в Скардейл не ходи бавно — добави тя, като че ли този аргумент приключи разговора.

Джордж затвори очи и задиша дълбоко през носа си. Когато отново ги отвори, можеше да се закълне, че забеляза как усмивка потрепва в ъгълчетата на устата на старата жена.

— Ще наредя всичко това да бъде написано на машина — каза той. — Вие ще трябва да го подпишете.

— Ако е написано вярно, нямам нищо против. А сега ще пуснете ли Питър?

Джордж стана и внимателно върна стола на мястото му до масата.

— Ще вземем предвид казаното от вас, когато решаваме как да постъпим.

— Той няма склонност към насилие, инспекторе — каза тя. — Дори да е видял Алисън, дори тя да му е напомнила за Рут, достатъчно е било да го блъсне, за да избяга. Той е страхлив. Не си губете времето с Питър, за да не избяга истинският виновник.

— Вие като че ли сте сигурна, че каквото и да е станало с Алисън, то се е случило по нечия вина — каза Клъф. Вече беше станал на крака, но не беше затворил бележника.

Лицето й се затвори — очите й се присвиха, устните се притиснаха една към друга, носът се сбръчка.

— Това, което аз мисля и това, което вие знаете, са съвсем различни неща. Постарайте се малко да ги сближите, сержант Клъф. Тогава може би ще разберем какво се е случило с нашето момиче — тя хвърли поглед към стенния часовник. — Доколкото знам, щяхте да посетите скуайър Хокин?

— Така е — каза Джордж.

— Ами побързайте тогава. Той държи чаят да му е сервиран точно в шест и не ми се вярва, че ще си наруши режима заради вас.

Тръгнаха си, без старицата да ги изпраща.

— Какво ще кажеш, Томи? — попита Джордж.

— Казва истината, такава, каквато я знае, сър.

— Ами алибито на Чарли?

Клъф сви рамене.

— Възможно е да лъже, за да го защити. Би го сторила, мисля, че няма съмнение. Но докато не намерим улика, която да доказва противното или да го свърза по-тясно с изчезването на Алисън, нямаме причини да се съмняваме в думите й. А за Краудър съм напълно съгласен с нея.

— Аз също. — Джордж прекара ръка по лицето си. Кожата му сякаш бе загрубяла от умора, костите му се очертаваха съвсем ясно. Той въздъхна.

— Редно е да го пуснем, сър — каза Клъф, бръкна за цигарите си и подаде една на Джордж. — Няма да избяга. Няма къде да отиде. Мога да се обадя по телефона в участъка и да им кажа да го пуснат под гаранция. Могат да наложат по-строги условия — да не идва на по-малко от пет мили разстояние до Скардейл, да не излиза от пансиона, да се разписва всеки ден. Но е сигурно, че няма нужда да го държим в участъка.

— А не се ли страхуваш, че може да го линчуват? — попита Джордж.

— Колкото по-дълго го държим, толкова по-зле ще изглеждат нещата. Може да накараме дежурния офицер да намекне пред вестникарите, че Краудър никога не е бил заподозрян, а сме го прибрали като неин роднина с предистория на умствено заболяване, за да можем да проведем разговора с него в по-спокойна обстановка. Или някаква подобна дивотия. Мога да уредя същото да се говори и в кръчмите.

В думите му имаше логика, а Джордж беше прекалено уморен, за да спори за случай, в който не изпитваше особено пристрастие нито към едната, нито към другата страна.

— Добре, Томи. Обади им се и кажи, че съм наредил да направят така. Някой трябва да уведоми Карвър на всяка цена. Няма да му хареса, но това си е негов проблем. Чакам те във фургона. Ако не изпия един чай, ще рухна, преди да измъкна каквото и да било от скуайъра.

Джордж дори не изчака отговора на Клъф, а закрачи напряко през моравата към полицейския фургон. Никакъв пристъп на интуиция не го накара да се върне и да възпре сержант Клъф. В крайна сметка сержантът бе убеден в правотата си. Дори инстинктите на мама Ломас не се бяха възпротивили срещу освобождаването на Питър Краудър.

Всички щяха да споделят заедно тежестта на тази мисъл.

[1] Smart (англ.) — хитър, лукав, умен — Бел.прев. ↑

10.

Петък, 13 декември 1963 г., 17 часът и 52 минути

Рут Хокин бършеше ръце в престилката си, когато отвори кухненската врата на имението Скардейл. В очите й просветна мимолетна искрица надежда, но нищо в лицата на полицаите не можа да разгори искрата в пламък. Надеждата угасна и отстъпи място на страха. Съдейки по тъмните кръгове под очите й и мъртвешки бледата кожа на изпитото й лице, тревогата не я бе напускала нито за миг през последните два дни. Виждайки мъката й, Джордж каза бързо:

— Нямаме никакви новини, госпожо Хокин. Съжалявам. Може ли да влезем?

Рут кимна и отстъпи безмълвно встрани, като продължаваше да потрива ръце в престилката на цветчета. Раменете й бяха отпуснати, движенията — забавени и неуверени. Джордж и Клъф минаха покрай нея и застанаха смутено насред кухнята. Носеше се миризма на пай от бъбречета, от която устите им се напълниха със слюнка. Джордж си помисли за миг какво ли ще му е приготвила Ан, ако изобщо някога стигнеше до вкъщи. Сигурно беше обаче, че каквото и да е то, ще е изсъхнало и неапетитно, докато настане мигът да се прибере.

— Мъжът ви у дома ли си е? — попита той. — Всъщност искахме да разговаряме с него.

— Беше с вашите хора, със спасителните групи — каза тя припряно. — Прибра се уморен и отиде да се изкъпе. Ако мога аз да ви помогна с нещо?

Джордж поклати глава.

— Не се безпокойте. Трябва само малко да поговорим.

Рут хвърли поглед към стария емайлиран часовник до печката.

— Ще слезе за чая си след десет минути. — Тя задъвка дясното ъгълче на устата си в несъзнателен израз на уплаха. — Може би ще е по-добре да се върнете по-късно, след като се е нахранил. Може би към шест и половина? Ще го предупредя да ви очаква.

Усмивката й беше притеснена.

— Ако не възразявате да позабавите малко чая, госпожо Хокин, държа да разговарям със съпруга ви веднага, щом слезе — настоя меко Джордж. — Налага се да не губим време.

Кожата около очите и устата й се опъна.

— Мислите, че не разбирам ли? Но той има нужда да хапне, след като е бил цял ден из долината.

— Разбирам ви напълно и ще свършим колкото е възможно по-бързо.

— Ще свършите колкото е възможно по-бързо с какво, инспекторе?

Джордж се извърна. Не беше чул как Хокин отваря вратата зад него. Земевладелецът носеше поизтъркан халат от камилска вълна над раираната си пижама. Кожата му светеше, розова след банята, косата му беше още по-гладко сресана отпреди. Едната си ръка беше пъхнал в джоба, а в другата държеше цигара, в поза, която би изглеждала изискана в някой от театрите в лондонския Уест Енд, но в селската кухня в Дербишър беше направо смешна.

— Ще трябва да ни отделите няколко минути от времето си, господин Хокин.

— Смятам да се храня, инспекторе — каза капризно Хокин. — Предполагам, че жена ми вече ви е уведомила. Бихте ли могли да дойдете по-късно?

Странно, каза си Джордж, Хокин дори не бе попитал дали полицаите не носят новини. Не спомена изобщо Алисън, по нищо не личеше, че се интересува от нещо друго, освен да си напълни стомаха.

— Съжалявам, но няма да е възможно, сър. Както вече казах, в случаи от този род най-важното е да не се губи никакво време. Така че, ако госпожа Хокин няма нищо против да притопли вечерята ви, държа да поприказваме сега.

Въздишката на Хокин беше пресилено висока.

— Рут, нали чу какво каза инспекторът. — Той пристъпи към масата, извади ръка от джоба си и посегна към облегалката на стола.

— Предпочитам да разговаряме другаде, сър — каза Джордж.

Веждите на Хокин се извиха нагоре.

— Моля?

— Държим да разговаряме със свидетелите насаме. А тъй като съпругата ви има работа тук, ми се струва разумно да отидем другаде. Може би в дневната? — Джордж беше учтив, но непоклатим.

— През ум не ми минава да отида в дневната. Тя е като хладилник, а аз нямам намерение да хвана пневмония заради вас. — Опита се да омекоти думите, извивайки триъгълната си уста в усмивка, но тя се стори на Джордж неубедителна. — В кабинета ми е по-топло — добави Хокин и се упъти към вратата.

Последваха го през леденостуденото входно антре към едно помещение, което представляваше на миниатюрно копие на клуб за джентълмени. Две кожени кресла бяха разположени от двете страни на камина, зад чиято решетка бе поставен парафинов радиатор.

Хокин веднага се упъти към креслото при прозореца. Голямо бюро с излиняло кожено покритие заемаше другия край на стаята. Върху него бяха поставени няколко декоративни преспапиета. Стените бяха покрити с библиотечни шкафове от махагон, претъпкани с томове в кожена подвързия — от огромни фолианти[1] до джобни издания. Подът беше покрит с паркет, станал малко неравен от годините, а върху него имаше стар и поизтрит турски килим. До вратата стоеше остъклен шкаф, в който бяха изложени чифт ловни пушки. Джордж не разбираше нищо от огнестрелно оръжие, но дори той осъзна, че това надали са обикновени оръжия, с които фермерите пазят земите си от бракониери.

— Чудесна стая, сър — отбеляза той, сядайки в креслото срещу Хокин.

— Струва ми се, че чичо ми не е променил нищо тук. Така си е още от времето на неговия дядо — отвърна Хокин. — Мисля да модернизирам малко помещението. Ще махна това разбито старо бюро и част от книгите, за да направя място за нещо по-съвременно. Пък и ми трябва място да подреждам албумите и негативите си.

Джордж премълча. Колко би се радвал да има кабинет като този, в който миналото преливаше в настоящето, стая, която един ден да предаде на своя син. Ако имаше късмет да има син. Неприятна му бе мисълта за това, което Хокин би направил с тази стая, макар да съзнаваше, че това изобщо не е негова работа. Но от това човекът срещу него не му стана по-симпатичен. Той хвърли поглед през рамо към Клъф, който бе седнал на стола зад бюрото и чакаше с отворен бележник и изваден молив. Сержантът кимна. Джордж се покашля, мечтаейки за авторитета, който няколко години в повече биха му придали.

— Преди да премина към основната причина, поради която се налага да разговаряме, сър, искам да зная дали междувременно някой не се е обаждал да ви иска откуп за Алисън.

Хокин се намръщи.

— Мислите ли, че според някого бих могъл да имам такива пари, инспекторе? Само защото притежавам малко земя?

— Хората имат какви ли не идеи, сър. А пък и наскоро вестниците писаха за отвличането на детето на Синатра. Не е зле да имаме предвид и такава възможност.

Хокин поклати скръбно глава.

— Никой не ми се е обаждал. Няма нито писма, нито телефонни обаждания. Днес се получиха няколко писма от Бъкстън, от хора, които са научили за изчезването на Алисън, но те просто изразяват съчувствието си, не искат пари. Заповядайте, прегледайте ги, всички са на шкафа в кухнята.

— Ако все пак нещо такова се случи, сър, е много важно да ни уведомите. Дори ако ви предупредят да не ни казвате, заради Алисън не бива да премълчавате. Имаме нужда от вашето сътрудничество.

Хокин се засмя нервно.

— Вярвайте ми, инспекторе, ако някой си е въобразил, че ще докопа парите ми плюс доведената ми дъщеря, си е направил сметката без кръчмаря. Можете да разчитате на мен, че ще се свържа веднага с вас, ако се намери някой достатъчно глупав, който счита, че съм в състояние да платя откуп за Алисън. А сега за какво искахте да говорим? Бях навън цял ден и умирам от глад.

— Открихме малко несъответствие в свидетелските показания. Искахме да си изясним нещата. Откриването на Алисън за нас е абсолютен приоритет, затова всякакви обърквания трябва да се изясняват незабавно.

— Несъмнено — каза Хокин и се извърна, за да изтръска пепелта от цигарата си в пепелника, поставен върху купчина вестници от едната страна на креслото му.

— Казахте, че следобеда, когато е изчезнала Алисън, сте били в своята лаборатория?

Хокин наклони глава на една страна.

— Да — провлече той. В очите му се прокрадна предпазливост.

— През целия следобед?

— Какво значение има кога съм отишъл в тъмната стаичка? — попита той. — Не виждам каква връзка имат заниманията ми през онзи следобед с изчезването на Алисън.

— Ако проявите малко търпение, сър, ще изясним този проблем много бързо. Можете ли да ни кажете кога точно влязохте в лабораторията?

Хокин потри с показалец тесния си нос.

— Обядвахме в дванадесет и половина както винаги, после дойдох тук да ся прочета вестника. Една от неприятните страни на селския живот е, че пощата и сутрешният вестник рядко идват преди обяд. Затова малкият ми следобеден ритуал е да идвам тук, за да прегледам писмата и да прочета „Експрес“. В сряда имаше две писма, на които трябваше да отговоря, затова трябва да съм отишъл в лабораторията някъде към два и половина. Лабораторията всъщност е една малка постройка зад имението, в която имаше прокарана течаща вода. Затова я обзаведох като лаборатория. Интересувате ли се от фотография, инспекторе? Вярвайте ми, надали сте виждали толкова добре обзаведена частна лаборатория като моята. — Усмивката на Хокин бе най-искрената, която Джордж бе видял досега на лицето му.

— Бих се огледал по-късно, ако е удобно.

— Заповядайте. Вашите униформени хора бяха там, вечерта, когато Алисън изчезна, за да се убедят, че не се е скрила вътре, но аз им обясних, че лабораторията обикновено е заключена, заради скъпата апаратура. Но не е необходимо да разчитате само на техния оглед. Ако пък някога имате нужда от професионален фотограф… — Хокин кимна към халката, която блестеше на пръста на Джордж. — Може би семеен портрет със съпругата?

Мисълта как лепкавият му поглед на салонен сваляч би се насочил към Ан, пък дори само през обектива на фотоапарата, бе болезнено противна на Джордж. Прикривайки своята неприязън, той само каза:

— Много любезно предложение, сър. А сега да се върнем на сряда следобед. Казвате, че сте отишъл в лабораторията към два и половина. Колко време останахте там?

Хокин се намръщи и посегна към цигарите си.

— Беше се натрупало много за копиране. Участвам в един конкурс, затова е важно да обработвам много внимателно снимките. Върнах се вкъщи чак за вечеря. Тогава намерих в кухнята жена си и Кати Ломас, страшно паникьосани, защото Алисън не се беше прибрала. Считам, че с това съм отговорил на въпроса ви, инспекторе, нали?

— Отговаряте, но не решавате затруднението ми. Разбирате ли, сър, уведомени бяхме, че са ви видели да вървите през полето, между гората, където открихме Шеп, и онези шубраци, където имаше следи от някакво боричкане. Доколкото знаем, това е било към четири часа в сряда следобед. Можете ли да ни обясните защо някой е останал с това впечатление?

Червенината плъзна първо по ушите на Хокин, после заля в тъмноалено челюстите и накрая бузите му.

— Защото са тъпи селяндури, инспекторе.

Джордж се изправи на мястото си, стреснат от ожесточението в отговора на Хокин.

— Моля?

— Това са хора, които са се женили помежду си в продължение на поколения, инспекторе. Помислете си само — в цялото село има само три фамилни имена. Нямат шансове да спечелят някое телевизионно състезание, а? Някои от тях може и да не знаят коя година сме, камо ли пък точната дата. И само защото някой от тези малоумници е сбъркал вторник със сряда… Е, не можете да вземате това насериозно, нали? Вижте, инспекторе, покойният ми чичо управляваше това село, като че ли му беше лично хоби, по една много основателна причина. Той знаеше, че без покровителството на местния земевладелец хората от Скардейл не могат да оцелеят. Те просто не са пригодни за съвременния свят. — Внезапно злобата на Хокин като че ли се изчерпи. Той прекара ръка през косата си и успя да нагласи една от триъгълните си усмивчици. — Вярвайте, ми, инспекторе, в сряда следобед не съм подавал нос от лабораторията. Който и да ви е казал нещо друго, е сбъркал.

Още преди Джордж да отвори уста, Клъф се намеси в точно пресметнатия момент — така дуетите филмови комици стават звезди. Демонстративно прелиствайки бележника си, той каза с извинителен тон:

— Сър, показанията са на двама души. Двама жители на селото твърдят, че са ви видели на въпросното място в сряда, четири часа следобед. Да беше само един, е, честно казано, сър, нагледахме им се през последните два дни и ми е ясно какво имате предвид. Но двама… така става по-сложно.

Този път усмивката на Хокин изглеждаше съвсем искрена. За първи път Джордж доби бегла представа от това, което бе привлякло към него Рут Картър, вдовица от Скардейл. Когато се усмихнеше, Хокин имаше същото авантюристично излъчване като Дейвид Нивън[2] на млади години. И същата непринуденост, допълни наум Джордж, докато Хокин предлагаше на двамата полицаи цигари с елегантен жест.

— За щастие има напълно логично обяснение — заяви той с глас, който почти успяваше да бъде невъзмутим.

— И то е? — Джордж се приведе над запалката, без да изпуска погледа на Хокин.

— Аз често обхождам долината. И заради снимките, и за да се убедя, че земята ми се поддържа. Знаете, човек трябва да ги държи в напрежение, иначе каменните стени между нивите ще се превърнат в руини. Да не говорим пък за портите… — Издути устни, леко поклащане на главата. — Тъй или иначе, във вторник бях тъкмо в тази част на полето, която споменахте. Очевидно двама от селяните са ме видели там. След изчезването на Алисън сигурно са спорили за кой ден става дума. Сега, ако името ми беше Картър, Краудър или Ломас, щях да получа обичайното оневиняване при съмнение и щяха да се споразумеят, че е било вторник. Но аз съм пришълец, и затова всички тук са готови да повярват най-лошото за мен. И да не забравяме, че те са малко като деца, винаги искат да привлекат вниманието. Затова, ако има и най-малко съмнение в мозъците на всички Картърови, Краудърови и Ломасови, те неминуемо ще изберат този вариант на събитията, което изкарва мен лош, а тях превръща във важни свидетели.

Хокин се облегна в креслото и кръстоса крака, разкривайки кокалест глезен и ивица бледа, окосмена кожа между чорапа и панталона на пижамата.

— Сигурен ли сте, че не е било сряда? — попита Джордж.

— Повече от сигурен.

— И сте готов да се закълнете в такъв смисъл? — продължи Джордж. Нищо в думите на Хокин не успя да го убеди, че мама Ломас и Чарли грешат, но в съда неговите думи щяха да бъдат противопоставени на техните. А Джордж знаеше отлично кой би бил по-убедителен пред съдебните заседатели.

След няколко минути се върнаха обратно в кухнята. Рут Хокин седеше на кухненската маса. Забравената цигара в пепелника пред нея се бе превърнала в няколко сантиметра сивкава пепел. Беше притиснала ръка към устата си и се взираше в първата страница на вестника пред себе си.

— Какво има? — попита Хокин. В гласа му имаше повече загриженост за жена му, отколкото Джордж бе чул изобщо досега.

Тя бутна безмълвно вестника към тримата мъже. Беше новият „Хай Пийк Кърънт“, излязъл същия този следобед. Джордж гледаше заглавието на първа страница и не можеше да повярва на очите си.

„РОДНИНА ДАВА ПОКАЗАНИЯ ВЪВ ВРЪЗКА С ИЗЧЕЗВАНЕТО НА МОМИЧЕ

Бъкстънската полиция разпитва нов свидетел във връзка с изчезването на Алисън Картър, ученичка от Скардейл.

Предполага се, че човекът, чиито показания са били необходими на полицията в разследването на случая, е роднина на изчезналото тринайсетгодишно момиче, което никой не е виждал от сряда следобед.

Алисън извела колито си Шеп на разходка в горичката край река Скарластън, както често правела след училище.

Полицаи с кучета следотърсачи провеждат от два дни подробно претърсване на изолираната долина. Местните фермери претърсват по-отдалечените селскостопански постройки, а хора от планинската спасителна служба са се заели да обхождат всички по-дълбоки дерета и пропасти, където момичето може да е паднало.

Търсенето ще продължи и в празничните дни. Доброволците трябва да се явят в залата на методисткия параклис, на шосе В8673, южно от Лонгнор, в осем и половина, събота сутринта. Доколкото ни е известно, призованият да даде показания в полицията е близък роднина на Алисън Картър и познава добре Скардейл и околностите, макар че от двадесет години не живее там. По нашите сведения той живее в бекярски пансион в покрайнините на Бъкстън. Работи в работилница за трудоустроени в града, откъдето е бил отведен от полицията днес сутринта.

Говорителят на полицията отказа да вземе категорично становище във връзка с публикациите в «Кърънт», като каза само, че разследването по случая Алисън Картър продължава в широк мащаб. Разпитвани са били и съученичките на Алисън от девическото училище «Хай Пийк».“

Джордж продължаваше да не вярва на очите си. Инспектор Карвър, който никога не пропускаше възможността да се увенчае с лаври, бе издрънкал незабавно всичко на репортерите от местния вестник. Нищо чудно да бе говорил с тях по телефона още докато Питър Краудър бе в участъка. Сърцето на Джордж се сви. Беше се убедил, че е осигурил безопасността на Краудър, като нареди хората му да обяснят, че той няма нищо общо с изчезването на племенницата си. Но не бяха взели предвид бъкстънските клюкари и ранния час, в който излизаше седмичникът „Кърънт“. Този вестник сега беше навсякъде по улиците на Бъкстън. А благодарение на неговото решение, по улиците на Бъкстън сега скиташе и Питър Краудър.

После погледът му попадна върху съсипаното лице на Рут Картър и Джордж осъзна, че се налага да забрави гнева си.

— Съжалявам — каза той. — Няма никакво основание да се предполага, че той има нещо общо с изчезването на Алисън. Дори вече го освободихме. Такава статия не би трябвало да бъде публикувана.

— За какво говорите? — попита Хокин, искрено озадачен. Придърпа вестника към себе си и препречете първите няколко реда. — Нищо не разбирам. Какъв е този ваш роднина, когото са арестували? Защо никой нищо не ни е казал? И защо на мен ми досаждат с безсмислени въпроси, след като вече са арестували някого?

— Това бяха доста въпроси, сър — отвърна Джордж. — Ако трябва да отговарям поред, първо, човекът, за когото се говори в статията, е братът на вашата съпруга, Питър Краудър.

— Не, сбъркали сте. Брат й се казва Дениъл — възрази Хокин.

— Другият брат на госпожа Хокин се казва Питър — настоя Бенет.

Хокин изгледа мрачно жена си.

— Какъв е този друг брат, Рут? — гласът му трептеше от напрежение като корда на въдица, на чийто край се дърпа сьомгата.

Тя все още не бе в състояние да проговори. Само поклати глава. Джордж й се притече на помощ.

— Питър Краудър не можел да живее повече тук, затова семейството му намерило работа и подслон в Бъкстън. Кракът му не е стъпвал в Скардейл в продължение на двадесет години и нямаме никакво основание да предполагаме, че е бил тук в сряда.

— Но все пак сте го арестували — подчерта Хокин.

— Никъде във вестника не пише такова нещо — отвърна Джордж, съзнавайки, че извърта. — Статията разчита на малко факти и повече намеци. Питър Краудър бе отведен да даде показания в централата, защото моят шеф беше на мнение, че така ще се създадат по-спокойни условия за разговор — в противен случай трябваше да го разпитваме на работното му място или в стаята, която дели с още един човек. Той даде показания и незабавно беше освободен. — Джордж отново се обърна към Рут, издърпа стола до нейния и седна. — Искрено съжалявам за случилото се, госпожо Хокин. Запознати сме с обстоятелствата и последното нещо, което сме искали, е да ви разстройваме допълнително. Бихте ли предпочели някой от нас да обясни случая на съпруга ви, или предпочитате сама да разговаряте с него?

Тя поклати глава. Ръката й се отдели от устата и се пресегна към угасналата цигара. Изглеждаше изненадана, като видя, че от нея е останал само филтърът и пепелта. Преди да успее да потърси своите, Клъф постави запалена цигара между пръстите й.

— Питай мама Ломас — каза тя уморено и хвърли към Хокин поглед, изпълнен с молба. — Тя ще ти каже. Моля те. Аз не мога.

Хокин отблъсна стола си и стана.

— Гадни селяндури — измърмори той, обърна се рязко и напусна кухнята, като тресна вратата зад себе си.

Рут въздъхна и попита:

— Уплашен ли беше Питър?

— Страхувам се, че беше — каза Джордж.

— Чудесно. — Тя се взря замислено в цигарата си. — Повече от чудесно.

Петък, 13 декември 1963 г., 21 часът и 47 минути

Джордж реши да приключи с работата, когато очите му вече не можеха да фокусират буквите в свидетелските показания. Беше присъствал на среща между униформените служители и следователите, на която се обсъждаше как да организират доброволците на другата сутрин. Пристигна и представител на Съвета за съхранение на водните ресурси, за да обсъди с тях евентуалното пресушаване на два естествени резервоара в мочурищата на четири мили от Скардейл — единият в мрачните хълмисти земи на Стафордшър, другият — сред по-привлекателните зелени хълмове между Скардейл и Лонгнор. Джордж имаше чувството, че представителят на Съвета проявява направо нездрав ентусиазъм към тази инициатива.

След като организацията за събота се изясни окончателно, Джордж предложи на Томи Клъф да пийнат по нещо. Отидоха с колата до малката кръчма „Гербът на пекаря“, взеха си по един пинт и седнаха в най-мрачния ъгъл.

— Обадих се в пансиона — каза Клъф, щом седнаха. — Краудър отишъл направо там, веднага, щом го пуснахме. Изпил си чая и един час по-късно излязъл. Не казал къде отива, но в това нямало нищо необичайно. Портиерът предполага, че може да отишъл да изпие една бира. Никой не е идвал да го търси или да се интересува от него, така че може би му се е разминало.

— Дано. Имам си достатъчно други грижи, че да се чувствам отговорен и за съдбата на Питър Краудър.

— Вината изобщо не е ваша, сър. Каквото и да стане, ще тежи на съвестта на главен инспектор Карвър и онази дървеница от „Кърънт“, Колин Лофтъс. Лофтъс е от онези, дето е трябвало да ги удавят веднага след раждането, мисля, че никой няма да възрази.

— Аз наредих да освободят Краудър — напомни му Джордж.

— И правилно. Нямахме никакви основания да го държим повече. Той в никакъв случай не би могъл да бъде престъпникът.

— Ако предположим, че има престъпление — каза хладно Джордж.

— И двамата знаем, че все някакво престъпление трябва да има. Минаха четиридесет и осем часа без помен от улика, освен малкото кръв и следи от борба. Тя е мъртва, не може да има друго обяснение.

— Не е задължително да е мъртва. Човекът, който я е отвлякъл, може да я държи някъде затворена.

Клъф изгледа скептично шефа си.

— Ще стане същото като с детенцето на Линдбърг[3], да знаете.

Джордж се взираше в бирата си.

— Ще я открия, Томи. В най-добрия случай жива. Но жива или мъртва, аз ще открия Алисън Картър. Каквото и да ми струва, искам госпожа Картър да знае какво се е случило с детето й. — Той допи бирата и стана. — Ще се върна да препрочета още някои показания. А ти заминавай да спиш, крайно време е. Това е заповед.

Наложи му се да се откаже от свидетелските показания, когато гладът и преумората се съюзиха срещу доброто му желание. Когато се прибра у дома, Ан го чакаше. Седеше спокойно в креслото, плетеше и гледаше телевизия. Минути след като Джордж, съвсем капнал, влезе вкъщи, тя постави пред него чиния с топла супа. Той седеше на кухненската маса и имаше чувството, че не може да събере сила да поднесе лъжицата със супа към устата си. Зад него Ан се бе изправила пред печката и пържеше бекон с лук, картофи и яйца.

— Как си? — съумя да попита той, когато привърши супата и преди да премине към основното ядене.

— Чудесно. — Тя седна срещу него с чаша чай пред себе си. — Не съм болна, само съм бременна. Моля те, не се притеснявай. Това наистина не е болестно състояние. Аз се безпокоя повече за теб — работиш, без да си почиваш и да се храниш какво трябва.

Джордж се взря в храната пред себе си и продължи автоматично да дъвче.

— Не мога иначе — каза той. — Алисън Картър има майка. Не мога да оставя тази жена в неизвестност за това, което се е случило с дъщеря й. Постоянно си представям как бих се чувствал аз самия, ако изчезне моето дете, ако никой не знае какво се е случило с него и никой не е в състояние да окаже никаква помощ.

— За бога, Джордж, претоварваш се с отговорност. Ти не си единственият полицай, от когото зависи случаят. Пресилваш се — в тона на Ан се прокрадна раздразнение.

— Лесно е да се каже, но не мога да се отърва от чувството, че времето ни изтича. Възможно е тя да е още жива. И докато такава възможност съществува, съм длъжен да дам всичко от себе си, за да я открием.

— Но нали вече сте арестували някого? Значи все пак можеш малко да си поемеш дъх? — Тя се приведе през масата, за да му долее чай.

Джордж изсумтя презрително.

— Пак си повярвала на това, което пише във вестниците, така ли? — тонът му беше шеговит, но същевременно мрачен.

— Ами статията в „Кърънт“ не оставяше много място за съмнение.

— Статията в „Кърънт“ е една каша от неточности и намеци. Да, наистина привикахме в участъка чичото на Алисън Картър. Да, вярно е, той има досие за ексхибиционизъм. И с това свършват приликите между действителния случай и това, което пише във вестника. Този човек е нещастник, който се бои от собствената си сянка. Определено има смущения в умственото развитие. Единственото му провинение е, че си е разкопчавал дюкяна на публично място, при това преди години. Но когато старши инспектор Карвър чу за него, изпадна във възторг, от там нататък стана неудържим.

— Наистина не можеш да го обвиняваш, Джордж. Ти самият си се побъркал с този случай. Няма нищо чудно, че някой е загубил способността си за обективна преценка. Този чичо явно му се е сторил най-подходящият заподозрян. Горкият човечец — допълни Ан. — Трябва съвсем да си е изгубил ума от страх. — Тя поклати глава. — Този случай е толкова мъчителен!

— И няма изгледи нещо да се подобри. — Джордж бутна празната си чиния встрани. — В повечето случаи веднага виждаш пътя. Става ти ясно кой какво може да е направил или поне знаеш къде да търсиш. Но сега нещата са съвсем различни. Попадам постоянно на задънени улици и тъмни ъгълчета. Претърсиха цялата долина и не намериха никаква следа от Алисън. А все пак някой някъде би трябвало да знае какво е станало с нея — той въздъхна измъчено. — Господи, как ми се иска да можех да разбера кой е този човек!

— Ще успееш, скъпи. — Ан отново му доля чай. — Ако има някой, който може да се справи с този случай, това си ти. А сега се опитай да се отпуснеш. Утре ще обмислиш всичко с отпочинал ум.

— Дано — каза Джордж с надежда. Посегна към цигарите си, но още преди да извади една от пакета, телефонът иззвъня. — О, Господи! — въздъхна той. — Пак се започва.

[1] Голямо форматна книга; от „фолио“ — формат, който се получава при еднократно сгъване на форматиран лист — Бел.прев. ↑

[2] Дейвид Нивън (1909–1983) — британски театрален и филмов актьор — Бел.прев. ↑

[3] Чарлз Линдбърг — американски авиатор, една от най-забележителните фигури в историята на аеронавтиката. През март 1932 г. двегодишният му син е отвлечен и убит. Случаят се превръща в най-прочутото престъпление на 30-те години на XX век. — Бел.прев. ↑

11.

Петък, 13 декември 1963 г., 22 часът и 26 минути

Джордж се приведе напред. Седеше на мястото до шофьора в „зефира“ на Томи Клъф и се взираше напрегнато през предното стъкло. Навън лентите светлина от уличните лампи осветяваха тук и там завесата от суграшица, която трептеше във въздуха като тънко перде, развявано от вятъра. Но Джордж не се интересуваше от времето. Вълнуваше го тълпата, която се люлееше като развълнувано море — ту осветено от лампите, ту потъващо в мрака пред бекярския пансион „Уотърсуолоус“.

— Да не повярва човек — поклати той глава. — Бях убеден, че в нощ като тази всеки ще предпочете да се прибере от кръчмата направо у дома. Ти не би ли предпочел да си седиш у дома пред камината, вместо да рискуваш двойна пневмония, плюс някой и друг удар от полицейска палка?

— Като си се налял с достатъчно бира, хич не ти пука — каза цинично Клъф. Самият той бе се оказал в някаква кръчма, когато чул, че цяла тълпа потегля към пансиона „Уотърсуолоус“, настроена да линчува предполагаемия престъпник. Беше спрял само да телефонира от участъка и веднага подкара към дома на шефа си, защото знаеше, че трябва да го предупреди. Сега седяха и гледаха как дванадесет униформени полицаи се опитваха да разпръснат трийсетината побеснели пияници, прилагайки определено ниво на овладяно насилие, така добре разиграно, че напомняше на балет. Джордж изпита дълбока благодарност, че времето не би позволило някой да фотографира сцената. Само това му липсваше сега — да се появят някакви защитници на правата на човека и да писнат, че полицаите проявяват жестокост. При това в случая полицията просто възпираше група пияници да пребият един невинен човек.

Внезапно трима боричкащи се мъже се озоваха точно пред колата — двама униформени полицаи и някакъв широкоплещест мъжага, по чието лице се стичаше кръв. Една палка се стовари върху раменете му и той рухна в безсъзнание точно върху капака на зефира.

— Екстра. Сега ще можем да го обвиним и в злонамерено нанасяне на щети — отбеляза иронично Клъф. Единият от полицаите връзваше ръцете на припадналия зад гърба му, а после го остави да се плъзне кротичко от капака на земята, оплескан в кръв и слюнка.

— Май ще е по-добре да отидем да им помогнем — каза Джордж с ентусиазма на човек, на когото ще вадят зъб без упойка.

— Ако настоявате, сър. Само че, както сме цивилни, може да причиним още по-голямо объркване.

— Прав си. Нека постоим тук и да оставим униформените колеги да разчистят терена.

Двамата наблюдаваха мълчаливо развитието на събитията още десет минути. За този период около дузина мъже в различна степен на съзнателност бяха натъпкани в една полицейска камионетка. Двама полицаи притискаха носовете си с кърпички, докато трети търсеше каската си, хвръкнала по време на схватката. Лукас, с вдигната яка, изникна иззад пелената от суграшица, отвори задната врата на колата и скочи вътре.

— Ама че нощ — каза той с глас, мрачен като времето. — Всички знаем на кого дължим това удоволствие, нали?

— Може би на вестник „Кърънт“? — попита Клъф с възможно най-невинен тон.

— Да бе — каза Лукас. — По-точно на този, който е счел за необходимо да уведоми „Кърънт“. Ако беше някой от моите момчета, жив щях да го одера.

— Е, какво да правим — въздъхна Джордж. — Нали всички знаем, че не е бил някои от твоите хора, Боб. Никой от униформените полицаи не би се осмелил да предостави поверителна информация на пресата — за да не прозвучат обидно думите му, той се обърна към Лукас и му се усмихна през рамо. — Прекалено добре си ги дресирал.

— На сигурно място ли е Краудър? — попита Джордж, обърна се пак и се пресегна, за да предложи цигара на униформения сержант.

Лукас кимна в знак на благодарност и си взе цигара.

— Не е в пансиона. Когато го освободихме, се върнал тук, пил чай и излязъл отново. Всички трябва да се прибират най-късно в девет вечерта, защото след това вратата се заключва. Портиерът твърди, че Краудър така и не се появил повече. Изчакал го четвърт час, защото знаел какъв тежък ден е прекарал, но после заключил както винаги. Казва, че преди да се появи тази тайфа, никой нито е звънял, нито е чукал на вратата. За щастие човекът е проявил здрав разум, не им отворил, а когато пристигнахме, те още не бяха успели да разбият вратата.

— Добре, но къде е Краудър? — попита Джордж и свали малко предното стъкло, за да може димът от цигарите да излиза навън.

— Нямаме представа — призна Лукас. — Обикновено пие вечер по една бира във „Вагона“, затова си мислех да мина оттам на връщане към участъка, да разбера могат ли там да ми кажат нещо.

— Сега ще отидем всички — каза решително Джордж, доволен, че има нещо конкретно за вършене, та да може да забрави поне за малко постоянната тревога, която го измъчваше, откак бе поел този случай.

— Не съм си свършил още работата тук — възрази Лукас.

— Добре тогава, ти приключи тук, а ние ще поговорим със собственика на „Вагона“ — Джордж кимна в знак, че решението е взето. Лукас го изгледа кисело, дръпна още веднъж от цигарата и излезе от колата, без да каже дума. Ако някой му бе направил забележка, щеше да каже, че вятърът е хлопнал така силно вратата зад него.

— Познаваш ли собственика? — попита Джордж, докато Клъф внимателно маневрираше по Феърфийлд Роуд, защото улицата се беше превърнала в пързалка.

— Юмрука Фъргюсън ли? Знам го.

— Юмрука ли?

— Да, на времето е бил професионален боксьор. Веднъж, поне така се говори, взел мангизи да изгуби един мач, но го спипали и му отнели правото да се състезава. Тогава почнал да припечелва на незаконни мачове с голи ръце. Така събрал достатъчно пари, за да отвори кръчма.

— Започвам да се чудя какъв трябва да бъде човекът, на когото все пак биха отказали лиценз за кръчма — отбеляза Джордж, докато колата се плъзна леко и спря до бордюра пред непривлекателна на вид кръчма. Вратата беше затворена, пердетата — спуснати, и отникъде не се виждаше светлина.

— Заведението е на името на жена му.

Излязоха бързо от колата, заобиколиха постройката и се прикриха от вятъра зад куп празни каси за бира. Клъф започна да блъска с все сила по вратата.

— Хич не ми се помага при търсенето утре, ако продължи да вали така — каза той и наклони глава назад, за да види прозорците на горния етаж. После продължи да удря по вратата.

Над главите им се очерта мръсножълт правоъгълник. През него надникна плешива глава, засенчвайки оскъдната светлина.

— Отваряй, Юмрук, аз съм, Томи Клъф.

Чуха как някой заслиза тежко надолу по стълбата. Резето се плъзна назад, вратата се отвори и пред тях застана мъж, който изпълваше по-голямата част от тесния коридор. Носеше вълнен пуловер, който може би някога е бил бял.

— Какво, по дяволите, искаш по това време? Ако ти трябва пиячка, отсега мога да ти кажа да пътуваш. — Той се почеса обстойно между краката.

— И аз много се радвам да те видя — каза Клъф. — Ще ни отделиш ли минутка от ценното си време?

Фъргюсън отстъпи колебливо назад. Всички влязоха, Джордж — последен.

— Тоя пък кой е? — попита Фъргюсън и го посочи с дебелия си пръст.

— Моят шеф. Кажи здрасти на инспектор Бенет.

Фъргюсън издаде странен, грухтящ звук, който според Джордж трябваше да бъде смях.

— Може да ти е син. Казвайте какво е станало. Щом си помъкнал със себе си и шефа, надали си дошъл да видиш дали съм спазил часа за затваряне.

— Нали Питър Краудър идва в твоята кръчма? — попита Клъф.

— От днес вече не — каза Фъргюсън и сви несъзнателно ръцете си в юмруци. — Не желая в моето заведение такъв, дето мърсува с малки момиченца.

— Какво се случи днес вечерта? — попита Джордж.

— Краудър дойде по същото време, като всяка вечер. Реших, че не е такова шубе, за каквото го имам, но се оказа, че просто не е предполагал, че всички знаем. Тикнах му вестника под носа и той само дето не се разрева. После му казах, че ако иска някой в Бъкстън да му сервира тази вечер, ще е по-добре да си намери кръчма, дето не знаят да четат. Казах му още кракът му да не стъпва тук, докато е жив.

— Много смело от ваша страна — каза сухо Джордж. — Предполагам, че господин Краудър си тръгна?

— Има си хас — отвърна възмутено Фъргюсън.

— Имаш ли представа къде е отишъл? — попита Клъф.

— Не знам и пет пари не давам — каза презрително Фъргюсън.

— За ваше сведение, господин Фъргюсън — каза Джордж, — господин Краудър няма нищо общо с изчезването на неговата племенница. Статията в „Кърънт“ е пълна измишльотина. Ще ви бъда задължен, ако отмените забраната си, преди да дойде време да подновите лиценза на заведението си. — Той се обърна рязко и излезе във виелицата, която внезапно му се стори по-приветлива от собственика на кръчмата.

— Съветвам те да обръщаш внимание на това, което казва инспектор Бенет — каза Клъф, преди да го последва. — Той не е прелетна птица, ще си имаш много вземане-даване с него занапред.

Фъргюсън ги изпрати мрачен поглед, но не каза нищо.

Двамата седяха в колата и гледаха унило лапавицата навън.

— Най-добре да се върнем в участъка и да пуснем съобщение до всички патрули да се оглеждат за Краудър — въздъхна Джордж. — Мислиш ли, че утре нещо може да се оправи?

Събота, 14 декември 1963 г., 7 часът и 18 минути

Джордж нямаше кой знае какво да прибави към плановете на търсенето, които униформените офицери правеха за деня, затова се върна в кабинета си и се зае с неприятната задача да препрочита показанията на свидетели, търсейки нещо, което да го наведе на следа.

Тъкмо четеше показанията на учителката на Алисън по английски, когато Томи Клъф надникна в кабинета.

— Виждал ли сте днешния „Дейли Нюз“? — попита той.

— Не, будката за вестници още не беше отворена, когато идвах насам.

Клъф влезе и затвори вратата зад себе си.

— Току-що пристигна влакът от Манчестър. Взех един вестник от машиниста. Опасявам се, че няма да ви зарадвам. — Той постави пред Джордж вестника, отворен на трета страница.

ЯСНОВИДКА СЕ ПРИСЪЕДИНЯВА КЪМ ТЪРСЕНЕТО НА ИЗЧЕЗНАЛАТА АЛИСЪН

От нашия кореспондент

„Една от най-известните френски ясновидки разкри специално за читателите на «Дейли Нюз», че изчезналата Алисън Картър е още жива.

Ясновидката предложи услугите си в търсенето на тринайсетгодишното момиче, чието изчезване озадачи напълно полицията.

Госпожа Колет Шаре има забележителна ясновидска дарба, която е удивлявала полицията в собствената й страна, и вярва, че ще може да открие Алисън, която напуснала дома си в сряда и оттогава никой не я е виждал. С позволението на разтревожените родители на Алисън репортер на нашия вестник телефонира на мадам Шаре и й съобщи подробности за събитията след завръщането на Алисън от училище в усамотеното дербишърско село Скардейл, където момичето е живяло с майка си и втория си баща.“

ЖИВА И ЗДРАВА

„Мадам Шаре изрази убеждението си, че момичето е още живо.

— Тя е здрава — заяви ясновидката пред нашия репортер. — Заминала е с човек, когото познава, и двамата са пътували в малка кола. В момента момичето се намира в малка къща, една от цяла редица типови постройки. Струва ми се, че къщата се намира в град, но този град е много далеч от родното й място. Била е в опасност, но чувствам, че понастоящем нищо не я застрашава.

Мадам Шаре обясни, че не може да даде по-подробно информация, без да разполага със снимка на Алисън и карта на областта. Снимката и картата бяха изпратени в Лион, Франция, по специален репортер и в понеделнишкия брой на «Нюз» ще представим подробен репортаж за заключенията на мадам Шаре.“

ОБЕЩАНИЯТА НА ПОЛИЦИЯТА

„Говорител на полицията заяви: «Нямаме намерение да се консултираме с ясновидци, макар че не можем да отхвърлим направо твърденията на мадам Шаре. Случвали са се и по-странни неща.»

Цитират се представители на френската полиция, според които способностите на мадам Шаре са «необичайни», в което са се убедили, след като тя е подпомагала полицията в няколко случая, при които не е имало никакви налични улики.

Ако времето позволява, днес към дербишърските полицейски части ще се присъединят и доброволци, за да продължат претърсването на тресавищата и долините около Скардейл.“

Джордж смачка вестника на топка и го хвърли в другия ъгъл на стаята.

— Тая свиня Смарт — изруга той. Бузите му пламтяха от яд, и подчертаваха още повече тъмните кръгове под очите му. — Можеш ли да вярваш на такива неща? Жива и здрава, а?

— Предполагам, че е възможно — каза Клъф, облегнат на една кантонерка, и запали цигара.

— Разбира се, че е възможно — избухна Джордж. — Възможно е Мартин Борман да не е умрял и да си живее спокойно в Честърфийлд, но е адски невероятно, нали? Представяш ли си как ще се отрази тази статия на Рут Хокин? Не искам да повярвам, че може да съществува такава журналистическа безотговорност! И кой, по дяволите, е говорил такива глупости пред тях?

— Най-вероятно никой. Смарт си го е измислил.

— О, Господи — въздъхна Джордж. — Какво ли още предстои, Томи? — Извади цигара от пакета, който беше на бюрото му, запали и всмука дълбоко дима. — Ще ти купя друг вестник — каза той, извинявайки се. — Който искаш, само не и „Нюз“. Боже мили, и сега този човек ще бъде на пресконференцията, захилен като Червения котарак от „Алиса“.

— Можете да накарате шефа да му забрани занапред достъп до пресконференции.

— Няма да му доставя това удоволствие. — Джордж отблъсна стола си назад и стана. — Тръгваме за Скардейл. Повръща ми се да гледам тези четири стени.

Смарт беше пристигнал преди него. Докато паркираха край моравата, го забелязаха как пуска вестник в пощенската кутия на Краг Котидж. Продължиха да го наблюдават, докато Смарт отиде към Медоу Котидж и пусна още един вестник.

— Ще се разправя с него, пък ако ще да ме обесят — каза Джордж, отвори вратата и забърза през моравата право срещу журналиста. Клъф въздъхна, излезе от колата и го последва.

— Моите поздравления — изръмжа Джордж, още преди да застане пред Смарт.

— Добър материал, нали? — отвърна Смарт и на лисичето му лице се изписа приятна изненада. — Но не мислех, че образован човек като вас ще го оцени.

— О, аз не ви поздравявах за материала — каза Джордж, вече съвсем отблизо. — Поздравявах ви за отличието.

— Отличие ли?

На Клъф просто не му се вярваше, че Смарт лапна въдицата толкова лесно. Той прехапа устни, за да прикрие доволната си усмивката.

— Отличен сте с Голямата награда на полицейската федерация за Най-безотговорен журналист на годината.

— О, боже, инспекторе, не са ли ви учили в университета, че сарказмът е най-низшата форма на остроумие? — Смарт се облегна на стената на Медоу Котидж и скръсти ръце пред гърдите си.

— Никой и нищо не би могло да бъде окачествено като „най-низша форма“, докато вие все още пълзите по земята, господин Смарт. Помислихте ли поне за миг колко жестоко ще бъде да събудите по този начин надежди у госпожа Хокин?

— Искате да кажете, че тя трябва да изостави всяка надежда? Това ли е официалната позиция на полицията? — Смарт се приведе напред с блеснали очи. Брадата му като че ли настръхна.

— Разбира се, че не. Но това, което вие предизвикахте с тазсутрешния си боклук, е фалшива надежда. Интересува ви само как да измислите по-ефектно заглавие, без изобщо да ви е грижа за последствията. — Джордж поклати отвратено глава. — Съществува ли изобщо тази мадам Шаре? Или я измислихте също като цитата на представителя на полицията?

Сега беше ред на Смарт да се изчерви от яд. Кожата на лицето му стана на петна и заприлича на консервирано говеждо.

— Аз не си измислям, а се опитвам да бъда обективен. Ще ви бъде от полза да се опитате да постъпвате по същия начин, инспекторе. Ами ако мадам Шаре е права? Ако Алисън се намира на мили оттук, заключена в някоя къща в Манчестър, Шефийлд или Дерби? Правите ли нещо, за да изключите такава възможност?

Джордж удивено си пое дъх.

— Да не искате да кажете, че трябва да претърсим къща по къща всеки град в Англия само заради почти несъществуващата възможност измислиците на някаква френска шарлатанка случайно да се окажат истина? Май сте още по-глупав, отколкото ви мислех.

— Разбира се, че не твърдя подобно нещо. Но можете да пуснете апел към обществеността по новините. „Виждал ли е някой това момиче? Имаме основания да предполагаме, че Алисън Картър може да живее в дома на човек, когото познава. Ако сте видял или чул, че момиче на видима възраст тринайсет години се е появило отскоро в нечий дом, ако сте чували или познавате някого от Скардейл или Бъкстън, в чието поведение има необичайни прояви от няколко дни насам, моля да се свържете с дербишърската полиция на еди-кой си номер.“ Тъкмо това смятам да предложа на шефа ви на днешната пресконференция. — Смарт се изправи с победоносна усмивка. — Да, тъкмо това смятам да предложа. И ще се наслаждавам на умната ви физиономия, когато шефът ви приеме предложението ми.

— Вие не сте наред, Смарт.

Джордж съзнаваше, че отговорът беше слаб, но не можа да се сети за нищо по-добро.

— Вие сте този, който каза, че ще направи всичко, което е необходимо, за да намери Алисън. Взех думата ви за чиста монета. Мислех, че не сте обикновен полицай, Джордж. Но когато ножът опря до кокала, и вие се оказахте със закостеняло мислене като всички останали. Е, Бог да е на помощ на Алисън Картър, ако трябва да разчита единствено на вас. — Смарт мина встрани и се опита да заобиколи Джордж.

Полицаят протегна ръка и я опря в гърдите на Смарт. Не го блъсна, само го задържа.

— Аз ще разбера какво се е случило с Алисън — каза той с пресипнал от вълнение глас. — И когато разбера, вие ще бъдете последният, когото ще уведомя.

После отстъпи и пусна журналиста, който остана на мястото си, вторачен в него.

Накрая Смарт се усмихна — острите, стегнати очертания на устните му добиха формата на сърп, но очите му си останаха студени.

— О, съмнявам се — отвърна той. — Може мисълта да не ти е приятна, Джордж, но аз и ти много си приличаме. И на двамата ни е все едно кого ще засегнем, стига да си свършим работата както трябва. Може точно сега да не си съгласен с мен, но когато си отидеш у дома и поговориш с красивата си женичка, ще разбереш колко съм прав.

Джордж си пое толкова дълбоко дъх, че фигурата му се разшири видимо. Клъф бързо пристъпи напред и постави ръка върху рамото на шефа си.

— По-добре се омитайте, господин Смарт — каза той.

На журналиста му бе достатъчен един поглед към лицето на Клъф. Той се плъзна покрай двамата полицаи и тръгна забързано към колата си.

— Как мислиш, на колко ще ме осъдят, ако изтрия тая усмивка от лицето му с някоя палка? — попита Джордж. Устните му бяха така свити, че едва говореше.

— Зависи дали съдебните заседатели го познават. Ще пиете ли чай?

Двамата тръгнаха към полицейския фургон, където полицайките вече варяха чая, колкото и рано да беше. Загледан в чашата си, Джордж каза бавно:

— Сигурно си работил по такива случаи и преди, Томи? В които се сблъскваш само с провали и задънени улици?

— Е, да, имаше един-два — призна Клъф, сипа си три лъжици захар и се зае да разбърква чая. — Работата е такава, сър, трябва да продължите да копаете. Може да ви се струва, че се опитвате да разбиете стена с главата си, но най-често се оказва, че част от стената е просто картон, боядисан така, че да прилича на тухли. Рано или късно идва пробивът. А в нашия случай засега е рано, макар на вас да не ви се струва така.

— Ами ако пробивът не дойде изобщо? Ако никога не разберем какво е станало с Алисън Картър? Тогава какво? — Джордж вдигна глава. Очите му бяха разширени от тревога при мисълта какво би означавал такъв провал за него — и в професионално, и в лично отношение, Клъф си пое дъх, после бавно издиша.

— Тогава, сър, ще си поемете следващия случай. Ще изведете госпожата на танци, ще идете до кръчмата да пиете една бира и ще се опитате да не лежите буден нощем и да се измъчвате от неща, които не можете да промените.

— Тази рецепта има ли ефект? — попита Джордж мрачно.

— Не бих могъл да кажа, сър, аз нямам съпруга. — Кривата усмивка на Клъф не съумя да прикрие това, което и двамата разбираха. Ако не успееха да разберат какво е станало с Алисън Картър, неуспехът щеше да остави трайни следи в съзнанието им.

— Жена ми е бременна — думите излязоха от устата на Джордж още преди да разбере какво възнамерява да каже.

— Честито — гласът на Клъф беше странно безизразен. — Не е най-подходящото време да научите новината. Как е госпожа Бенет?

— Засега добре. Не й прилошава сутрин. Надявам се… ами просто се надявам бременността да мине леко. Защото не мога да пренебрегна това разследване, независимо колко време ще ми отнеме.

Джордж се взря през замъгления прозорец на фургона, без да забележи постепенното изсветляване на небето, което означаваше, че скоро ще започне поредното претърсване на околността.

— Няма да продължи със същата интензивност дълго време каза Клъф, припомняйки на Джордж нещо, което той като по-млад знаеше на теория, но не бе преживявал на практика. — Ако до десетина дена не я открием, да кажем до края на идущата седмица, търсенето ще бъде прекратено. Ще затворят свързочния пункт и ще се приберат в Бъкстън. Ние ще продължим да проследяваме сигналите, но ако до месец не излезе нищо и от това, случаят ще мине на заден план. Искам да кажа, и вие, и аз ще бъдем вече затънали до уши в нови случаи. Знам, че няма да приключим следствието. То ще си остане открито, ще правим преглед на информацията на три месеца или нещо подобно, но няма да работим постоянно по него.

— Знам, Томи, но в този случай има нещо особено. Работих върху едно неизяснено убийство, докато бях редови следовател в Дерби, но случаят не ми влезе под кожата. Може би защото жертвата беше на петдесетина години. Имах чувството, че все пак е изживял част от живота си. А сега с всеки изминал час се убеждавам, че няма да открием Алисън жива, и това ме изпълва с ярост, защото нейният живот едва е започвал. Дори да й е било писано цял живот да не си подаде носа от Скардейл, да народи бебета и да плете пуловери, този живот все пак й е бил отнет и искам законът да накаже със същото този, който й го е отнел. Съжалявам единствено, че такива животни вече не ги бесят.

— Значи все пак смятате, че трябва да ги бесят, а? — попита Клъф, приведен напред на стола си.

— Да, така смятам, когато става дума за хладнокръвно, предумишлено убийство. Случаят с убийства в пристъп на гняв е по-различен. На такива хора бих им дал до живот, за да има време да обмислят какво са сторили и да се разкаят. Но такива чудовища, които дебнат деца, или изроди, които са готови да убият невинен човек, защото е станал неволен свидетел на обир, да, такива бих бесил. А ти?

Клъф се позабави с отговора си.

— И аз така мислех едно време. Но преди няколко години прочетох една книга за случая „Тимъти Евънс“, казваше се „Площад Рилингтън, номер 10“. Когато го осъдили, всички били убедени, че така му се пада — убил жена си и детенцето. Направил дори самопризнания пред момчетата от столичната полиция. А после изведнъж се разбрало, че хазаинът на семейство Евънс убил четири други жени, и най-вероятно е убил и Берил Евънс. Само че било много късно. Не можели да отидат при Тимъти Евънс и да му кажат: „Съжаляваме, драги, оплескахме работата.“

Джордж се усмихна леко.

— Може и така да е. Но не виждам защо да нося отговорност за грешките и небрежностите на други хора. Не мога да си представя, че някога бих принудил невинен човек да прави фалшиви самопризнания и съм готов да отговарям за резултатите на следствие, ръководено лично от мен. Ако Алисън Картър е била убита, в което явно сме убедени и двамата, тогава с радост ще гледам как убиецът ще увисне на бесилката.

— Може и да ви се сбъдне мечтата, ако копелето е използвало огнестрелно оръжие — в такива случаи все още се присъжда смърт чрез обесване.

Джордж така и не успя да отговори. Вратата на фургона се отвори с трясък и Питър Грънди застана в рамката. Лицето му беше безкръвно, бяло като скалите около Скардейл.

— Намерили са труп — каза той.

12.

Събота, 14 декември 1963 г., 8 часът и 47 минути

Тялото на Питър Краудър лежеше сгърчено край една от каменните стени, разделящи нивите, на три мили северно от Скардейл. Трупът беше свит в зародишна поза, с колене, почти притиснати в брадичката и ръце, свити около пищялите. През нощта всичко се беше заледило и скрежа, обвила тялото, му придаваше някак безобиден вид. Но не можеше да има съмнение, че е мъртъв. Смъртта беше тук — присъстваше в посинялата кожа, изцъклените очи, замръзналата слюнка, стекла се по брадичката. Джордж Бенет гледаше към тази празна черупка, обитавана доскоро от човешко същество, и съзнанието за случилото се го смразяваше по-силно от външния студ. Той вдигна очи към учудващо синьото небе, удивен, че зимното слънце грее така, сякаш имаше на какво да се радва. Самият той определено нямаше повод за радост. Чувстваше се зле — и физически, и душевно. В устата си усещаше горчивия вкус на отговорността. Не си беше свършил добре работата, и затова сега един човек бе срещнал смъртта си.

Джордж наведе глава и се обърна. Зад него остана Томи Клъф, който беше приклекнал край тялото и подробно го оглеждаше. Джордж отиде до портата на оградата, където стояха двама униформени полицаи, за да охраняват мястото до пристигането на съдебния лекар.

— Кой откри тялото? — попита той.

— Собственикът на нивата, Денис Диърдън. Всъщност дори не той, а овчарското му куче. Господин Диърдън тръгнал на зазоряване да оглежда добитъка, както прави всеки ден. Кучето първо забелязало трупа — каза по-възрастният полицай.

— Къде е сега господин Диърдън? — попита Джордж.

— Това там, нагоре по пътя, е къщата му. — Полицаят посочи издигащата се наблизо едноетажна постройка.

— Ще бъда там, ако някой ме търси. — Джордж тръгна към къщата. Вървеше бавно — сякаш и краката му бяха натежали като сърцето. Той спря на прага на къщичката, за да се поуспокои. Вратата се отвори, преди да успее да почука. Джордж видя пред себе си лице, сбръчкано като миналогодишна ябълка. Малките очички стояха като стафиди от двете страни на безформен нос, подобен на топка сметана.

— Ти трябва да си шефът — каза мъжът.

— Господин Диърдън?

— Да, момче, аз съм. Сам съм тук, жената отиде на гости при сестра си в Бейкуел. Винаги ходи за по няколко дни през декември, купува всички коледни подаръци там, на пазара. Влизай, момче, трябва да си измръзнал навън. — Диърдън отстъпи и покани Джордж в кухня, обляна от лъчите на зимното слънце. Вътре всичко блестеше: емайлираната печка, лъснатата дървена маса, столовете, полиците, хромираният чайник, чашите в ъгловия шкаф, дори газовата отоплителна печка.

— Седни до печката, момче — каза гостоприемно Диърдън и побутна един стол към Джордж. Самият той седна вдървено до кухненската маса и се усмихна. — Така е по-добре, а? Да се постоплиш малко. Да му се не види, изглеждаш по-зле и от Питър Краудър.

— Познавахте ли го?

— Всъщност не. Но знаех кой е. Работил съм неведнъж с Тери Ломас през всички тези години. Познавам всички от Скардейл. Ама ти казвам, имаше една ужасна минута там долу, когато помислих, че трупът е на момичето. Все за нея си мисля, както сигурно всички тук наоколо. — Той извади от джоба на жилетката си лула от морска пяна и започна да я чисти с джобно ножче. — Ама че работа, а? Горката й майка трябва кажи–речи да се е побъркала от тревоги. Всички тук обхождаме земите, гледаме да не е паднала в някое дере, да не се крие в някой обор или овчарник. И, разбира се, като видях… първото, което ми мина през ума, беше, че е Алисън. — Замълча за миг, докато пълнеше лулата си, давайки за първи път възможност на Джордж да отвори уста.

— Какво точно се случи? — попита той, изпълнен с облекчение, че най-сетне има пред себе си свидетел с доброто желание да разкаже всичко, което знае. Три дни в Скардейл му бяха достатъчни, за да развие съвсем ново отношение към бъбривостта.

— Веднага щом отворих портата, Шерпа излетя като светкавица и хукна надолу по продължение на стената. Разбрах, че нещо не е наред. Тя не е куче, което тича подир всяка сянка. После, като стигна на половин път през нивата, се просна по корем, като че ли някой я бутна. Сложи си главата между предните лапи и заскимтя така, че я чувах от другия край на полето. Така прави, когато намери умряла овца. Ама аз знаех, че не може да е овца, защото в тази нива сега не държа добитък. Отворих портата само защото оттам ми е по-пряко да стигна до долу. — Диърдън драсна клечка и запали лулата си. Тютюнът беше ароматен и изпълни стаята с мирис на череши и карамфил. — Запали си и ти, ако искаш, момче. — Той побутна една изтрита кожена торбичка по масата. — Сам съм правил сместа.

— Не, благодаря. — Джордж извади цигарите си с извинителна гримаса.

— Да, с твоя занаят сигурно нямаш време за нещо, дето се пали по-сложно. Все пак си помисли дали да не минеш на лула. Прави чудеса за концентрацията. Ако съм някъде, дето не дават да се пуши, никога не мога да реша кръстословицата. — И той посочи с палец към вчерашния „Дейли Телеграф“.

Джордж се опита да не покаже колко е впечатлен. Всеизвестно беше, че кръстословицата на „Телеграф“ не е толкова сложна, колкото тази на „Таймс“, но не беше малък подвиг да успяваш да я решаваш редовно — знаеше го от собствен опит. Очевидно Денис Диърдън имаше не само дълъг език, но и остър ум.

— Та като видях какво прави кучето, сърцето ми отиде в петите — продължи Диърдън. — Знаех само за един човек, обявен за издирване, и това беше Алисън. Не можех да понеса мисълта, че тя може да лежи мъртва на минути от собствения ми праг. Затова затичах през полето колкото можех по-бързо. Срам ме е да си призная, но изпитах нещо като облекчение, като разпознах Питър.

— Отидохте ли непосредствено до тялото? — попита Джордж.

— Не беше необходимо. Отдалече си личеше, че Питър няма да се събуди, преди да чуе тръбата, възвестяваща Второто пришествие. — Диърдън поклати тъжно глава. — Горкият идиот. Тъкмо в тази нощ ли трябваше да си набие в шантавата глава да тръгне за Скардейл. Не беше живял дълго време на село и сигурно е забравил какво може да се случи с човек, ако остане на открито в такава нощ. Лапавицата се просмуква до костите. А когато небето се изясни и падне скреж, просто не са ти останали съпротивителни сили. Продължаваш да вървиш, но мразът прониква в тялото ти. И после вече не искаш нищо друго, освен да си легнеш, да заспиш и да не се събуждаш никога повече. Така е станало и с Питър снощи. — Той посмука лулата и изпусна струя дим от ъгълчето на устата си. — Трябваше да остане в Бъкстън. Можеше да се оправя с градския живот.

Джордж едва не прехапа цигарата си. „Накрая вече не е можел — каза си той. — Питър Краудър не е имал къде да отиде. Ужасът, че губи и второто място, на което се е чувствал сигурно, го е подгонил да тръгне въпреки страха към селото, откъдето го бяха прогонили.“ Тъкмо от това се бе страхувал и Джордж. Но въпреки безпокойството си се остави Томи Клъф да го убеди да освободи Краудър, защото това бе най-удобният начин да реши проблема. И благодарение на раздрънкалия се шеф и страстта на местните вестникари към сензации, сега вкочаненото тяло на Питър Краудър лежеше отвън на овчето пасище.

— Вашата ферма не е ли малко встрани от обичайния път от Бъкстън за Скардейл? — попита той. — Единствено тази мисъл можеше да хвърли съмнение върху теорията на Диърдън за смъртта на Краудър.

Диърдън се позасмя.

— Мислиш като човек, който се движи с кола, момче. Питър Краудър е мислел като човек, роден на село. Върни се и си огледай картата. Ако тръгнеш по права линия от Бъкстън за Скардейл, избягвайки най-неудобния терен, пътят ти ще мине тъкмо през моята нива. Едно време, преди всички да си накупим ленд роувъри, почти всеки ден някой от Скардейл минаваше през моята земя. На картата няма отбелязана пътека, разбира се. По принцип никой няма право да минава през частен имот. Но хората тук знаят как да се държат с животните, затова и аз, и баща ми преди мен никога не сме възразявали хората от Скардейл да минават оттук за по-пряко. — Той поклати глава. — Но никога не съм си представял, че някой от тях може да загине така.

Джордж се изправи.

— Благодаря ви за помощта, господин Диърдън. И за това, че ме постоплихте. Ще се върнем, за да вземем официални показания. Няма да забравя да изпратя някого да ви уведоми, когато вдигнем тялото.

— Много мило от ваша страна. — Диърдън го изпрати до входната врата. Старецът се взря надолу по пътя, където беше паркиран бежов „Ягуар“.

— Това трябва да е докторът — каза той.

Докато Джордж извърви обратния път и прекоси полето, съдебният лекар вече беше приключил с огледа, изправяше се на крака и отупваше широкото си палто от камилска вълна. Той изгледа любопитно Джордж през очилата си с тежки черни рамки и попита:

— А вие кой сте?

— Това е инспектор Бенет — намеси се Клъф. — Сър, това е доктор Блейк, съдебният лекар. Току-що приключи с предварителния оглед.

Лекарят кимна рязко.

— Да, човекът определено е мъртъв. Съдейки по ректалната температура, смъртта трябва да е настъпила преди пет до осем часа. Няма следи от травми или насилие. Като гледам как е бил облечен — без непромокаема връхна дреха — вероятната причина за смъртта е измръзване. Разбира се, не можем да кажем нищо със сигурност, докато патолозите не го изкормят, но предполагам естествена смърт. Освен ако не откриете начин да обвините времето в Дербишър в убийство. — Той изкриви иронично уста.

— Благодаря, докторе — каза Джордж. — Значи, някъде между един и четири часа тази сутрин, така ли?

— Не изпускаме нишката, а? О, разбира се, вие трябва да сте висшистът, за когото толкова много се говори — каза лекарят с покровителствена усмивка. — Да, инспекторе, точно така. А пък като разберете кой е човекът, може и да успеете да изясните какво е търсил из мочурищата посред нощ с такива обувки, които едва ли биха го опазили в града, камо ли пък на полето. — Блейк нахлузваше чифт плътни кожени ръкавици.

— Знаем и кой е, и какво е правел тук — отвърна спокойно Джордж. Беше свикнал на покровителственото отношение на специалистите и нямаше намерение да си хаби нервите заради някакъв си фукльо, който надали бе и с пет години по-възрастен от него.

Докторът повдигна вежди.

— Брей! Виждате ли, сержант, това е идеалният пример как повишаването на квалификацията на полицаите ще подпомогне борбата срещу престъпността. Е, оставям ви да се борите. Докладът ми ще получите в началото на следващата седмица. — Той заобиколи Джордж, махна леко и тръгна към портата.

— Всъщност, сър, бих искал да получа доклада още утре сутринта — каза Джордж.

Блейк спря и го погледна през рамо.

— Това са почивни дни, инспекторе, а и не може да има нещо спешно, след като вече сте успял да идентифицирате трупа и знаете причината да се е озовал тук.

— Така е, сър. Но тази смърт е свързана с друго, по-обширно разследване и настоявам да получа доклада ви утре. Съжалявам, ако това обърква плановете ви, но затова и държавата ви плаща добри пари. — Джордж продължаваше да се усмихва любезно, но издържа погледа на Блейк, без да трепне.

Докторът цъкна с език.

— Е, добре. Но имайте предвид, че това не ви е Дерби, инспекторе. Ние тук сме една малка общност. Повечето новодошли се опитват да вземат това предвид. — Той си тръгна с бърза крачка.

— Това очевидно не ми е седмица да си създавам приятели — отбеляза Джордж, обръщайки се към Клъф.

— Той е пълен лентяй — каза спокойно Клъф. — Крайно време беше някой да му припомни кой му плаща „Ягуара“ и вноските в голф клуба. Човек би си помислил, че ще се поинтересува да узнае чий е трупът, който току–що е прегледал, нали? На бас, че още днес следобед ще ми звъни по телефона да пита чие име да впише в доклада.

— Трябва да уведомим госпожа Хокин — каза Джордж, — при това бързо. Клюката сигурно вече е тръгнала. Ако чуе, че в мочурищата е открит труп, веднага ще си помисли най-лошото. — Той поклати глава. — Колко лош трябва да бъде денят, в който да научиш за смъртта на брат си минава за добра новина.

Кати Ломас хранеше прасетата. Сипваше в копанята смес от увехнали репи, обелки от зеленчук и всякакви хранителни отпадъци, събрани от селото. Тропотът на тичащи крака по заледената земя я накара да се обърне. Видя Чарли Ломас, който препускаше през полето, като че ли го гонеха дяволи. Сигурно щеше да мине покрай нея, без да я забележи, ако тя не го бе хванала за размахващата се ръка.

Инерцията го накара да залитне и да се блъсне в стената на кочината. Сигурно щеше да се препъне и да падне в коритото, ако леля му не го беше задържала за ръкава на коженото яке.

— Какво става, Чарли? — попита Кати. — Какво се е случило?

Той се сви одве и подпря ръце на коленете си, без да може да си поеме дъх. Гърдите му се повдигаха бързо. Най-сетне успя да изпелтечи:

— Кучето на стария Денис Диърдън намерило мъртвец в едно от пасищата му.

Кати притисна ръка към гърдите си.

— О, не, Чарли. Не — изохка тя. — Не е възможно. Не вярвам.

Чарли се поизправи донякъде, облегна се на стената и продължи да диша тежко.

— Бях тръгнал надолу по Скарластън. Заложил съм няколко бракониерски капана и исках да ги разчистя, преди спасителните групи да стигнат към Дендърдейл. Връщах се през горичката на Картър и чух двама полицаи да си говорят. Вярно е, лельо Кати, на пасището на Денис Диърдън е открит труп.

Кати конвулсивно посегна към племенника си и се хвана за него. Стояха така, в неловка прегръдка, докато Чарли успя да оправи дишането си.

— Трябва да кажеш на Рут — каза тя най-сетне.

Той поклати глава.

— Не, не мога. Мислех да кажа на баба.

— Идвам с теб — заяви Кати твърдо, хвана ръката му над лакътя и го поведе през полето към имението. — Гадни копелета — мърмореше тя ядосано, докато вървяха. — Как смеят да клюкарстват помежду си, преди изобщо някой да е уведомил Рут. Е, да пукна, ако седна да чакам кога ще им дойде на ума да й съобщят.

Кати бутна Чарли в кухнята на имението, без да почука. Рут и Филип седяха край кухненската маса пред останките от закуската. Всъщност от неговата закуска, отбеляза наум Кати. Откак Алисън изчезна, Рут надали бе слагала в уста нещо друго, освен чай и цигари.

— Чарли има да ти каже нещо — каза тя направо. Знаеше колко е безсмислено да замазваш лошите новини.

Чарли неуверено повтори думите си, поглеждайки тревожно към Рут. Ако не седеше, тя сигурно щеше да падне. Последните останки от цвят изчезнаха от лицето й и то заприлича на гипсова маска. Тя започна да трепери, като че ли я тресеше. Зъбите й тракаха, цялото й тяло потръпваше. Кати прекоси кухнята с няколко крачки и я прегърна, полюлявайки я, както някога бе успокоявала собствените си деца.

Филип Хокин като че ли не забелязваше нищо около себе си. Също като Рут, и той бе побледнял, като чу новината. Но това бе единствената обща черта в реакциите на двамата. Той блъсна стола си назад и излезе от кухнята с походка на сомнамбул. Кати беше прекалено заета с Рут, за да го забележи, но Чарли зяпна подир него, неспособен да приеме това, което току-що бе видял.

Джордж забеляза, че Рут Хокин се беше преоблякла. Кафявата рокля от трико под дебелата жилетка от бледолилава вълна го наведе на мисълта, че сигурно си беше лягала и се бе опитала да поспи за първи път, откак изчезна Алисън. Тъмните кръгове от безсъние под очите й доказваха, че не е успяла. Седеше свита на кухненската маса, с цигара между треперещите пръсти. Кати Ломас се бе облегнала на печката, намръщена, със скръстени ръце.

— Нищо не разбирам — каза Кати. — Откъде му е дошло на Питър на ум да се връща в Скардейл точно сега? Точно когато се случи всичко това?

Рут Хокин въздъхна.

— Той не е разсъждавал така, Кати — каза тя уморено. — Нищо не прониква в мозъка му, освен това, което го засяга пряко. Бил е разстроен от престоя в полицейския участък, после отишъл да пийне една бира на място, където се чувствал сигурен, но кръчмарят го прогонил. Той познава само две места — Бъкстън и Скардейл. И все пак колко трябва да е бил уплашен, Господи, след като е предпочел да тръгне към Скардейл. — Тя изгаси цигарата си и потри лице, сякаш го миеше. — Не мога да понеса тази мисъл.

— Вината не е твоя — каза Кати с горчивина. — Всички знаем кой е виновен. — Тя изду устни и изгледа зверски Джордж и Клъф.

— О, не, не става дума за Питър. Това мога да понеса. Няма какво толкова да скърбя за него. Не мога да продължа да мисля така за Алисън. Когато Чарли пристигна с новината, че на пасището на Диърдън е открит труп, изведнъж ми спря дъхът, все едно, че някой ме бе ударил с юмрук в стомаха. Просто всичко вътре в мен спря.

Когато Джордж бе пристигнал, тя все още беше неадекватна. Беше покрила главата си с ръце, като че ли не искаше нито да вижда, нито да чува каквото и да било. Кати беше седнала до нея, прегърнала раменете й с една ръка, и я галеше с другата по косата. Никъде нямаше и следа от съпруга на Рут. Когато Джордж попита за него, Кати каза мрачно, че Филип побелял като стена, като чул думите на Чарли, после станал и излязъл от къщи.

— Не ще да е отишъл далеч — каза тя. — Като нищо пак се е затворил в онази негова лаборатория. Винаги отива там, когато се случи нещо, в което не иска да участва.

Джордж прецени, че Рут Хокин има право да чуе незабавно това, което имаше да й казва, и няма смисъл да чакат съпруга й. Изтърси всичко в едно-единствено изречение.

— Трупът, който открихме, е на мъж.

Рут Хокин вдигна рязко глава. Лицето й така засия от радост, че би засенчило коледните светлини по „Риджънт Стрийт“.

— Не е ли тя? — възкликна Кати.

— Не е Алисън — потвърди Джордж. Пое си дълбоко дъх и продължи: — Но се опасявам, че новините не са съвсем добри. Имаме предполагаема идентификация на трупа. Ще трябва тя да бъде потвърдена от член на семейството, но смятаме, че мъртвият е Питър Краудър.

Възцари се дълго, удивено мълчание. Рут просто го гледаше безизразно, като че ли не бе способна да приеме нещо повече от сведението, че трупът, открит на полето, не е на дъщеря й. Кати изглеждаше потресена. Тя скочи на крака с изписано на лицето си отвращение. Закрачи неспокойно из стаята, после се облегна на готварската печка и досега си стоеше там и гледаше мрачно.

Джордж си каза, че тя много добре знае кой е виновен за случилото си.

— В главата ми има само една мисъл: „Слава богу, не е Алисън“ продължи Рут. — Не е ли ужасно? И Питър е човешко същество, но се съмнявам, че ще има някой, който да плаче за него.

— Можеше да не се налага да скърбим за когото и да било — намеси се Кати. Гласът й шибна Джордж като наръч коприва. — Когато мама Ломас започна да предсказва какви ужасии ще се случат, ако допуснем пришълци в долината, и аз мислех, че прекалява както обикновено. Но се оказа, че има нещо вярно в думите й. Вие така и не открихте Алисън, а ето че сега един от нашите е мъртъв.

— Може би, ако се бяхте отнасяли приживе с него като с един от вашите, нямаше да е мъртъв сега — разнесе се отзад нечий глас. Джордж се обърна и видя на вратата Филип Хокин. Нямаше представа откога скуайърът стои на прага, но явно бе чул по-голямата част от разговора. — Те са го пропъдили от селото, а после местното Гестапо го е подгонило обратно насам — продължи той. — Господи, какви невежи са тези хора! Очевидно човекът е бил напълно безвреден. Никога не е проявявал склонност към насилие, доколкото ни е известно, дори изобщо не е докосвал жена. Не мога да не съжалявам горкия нещастник.

— Сигурно се радвате, че трупът не е на Алисън — намеси се Клъф, без да обръща внимание на изблика на Хокин.

— Разбира се. Че кой не би се радвал? Но съм длъжен да заявя, че вие и хората ви ме разочаровахте, инспекторе. Два дни и половина, и все още няма и следа от Алисън. Виждате колко разстроена е жена ми. Вашият провал за нея е равностоен на мъчение. Не можете ли да направите нещо повече? Не можете ли да приложите малко въображение в търсенето? Да търсите малко по-обстойно? Ами тази ясновидка, към която са се обърнали от вестника? Не можете ли да обърнете внимание на това, което казва тя? — Той опря на масата ръцете си, свити в юмруци. На бледите му бузи избиха две червени петна. — Ние сме под ужасно напрежение, инспекторе. Не очакваме чудеса, от вас искаме само да си свършите работата и да разберете какво се е случило с нашето момиченце.

Джордж се опита да прикрие безсилния си гняв под маската на служебно безразличие.

— Ние вече вършим всичко необходимо, сър. Излизат все нови и нови спасителни групи. Дошли са стотици доброволци от Бъкстън, Стоук, Шефийлд и Ашбърн, помагат ни и местните хора. Ако тя е някъде там навън, ще бъде открита, обещавам ви.

— Знам, че ще го сторите — каза меко Рут. — И Фил знае, че правите всичко по силите си. Просто… ако не беше тази неизвестност. Същинско бавно мъчение.

Джордж наведе признателно глава.

— Ще ви държим в течение, ако има някакво развитие.

Навън студеният зимен въздух преряза като с нож дробовете му, докато той крачеше бързо през моравата и дишаше колкото може по-дълбоко. Томи Клъф, който почти подтичваше, за да се изравни с него, каза:

— Нещо в поведението на Филип Хокин ме смущава.

— Всичките му реакции звучат малко фалшиво. Както когато говориш на чужд език, който си изучавал във вечерни курсове. Можеш да знаеш идеално и граматиката, и произношението, но никой няма да се заблуди, че това е матерният ти език, защото хората, за които е матерен, не се замислят, когато говорят на него. — Джордж се отпусна на седалката в колата. — Но не можем да го обвиним в отвличане или убийство само защото изглежда не на място.

— И все пак… — Клъф запали мотора.

— Все пак най-добре ще е да отидем и да изтърпим пресконференцията. Шефът ще иска да одере нечия кожа за това, което стана, и мога да се хвана на бас, че Карвър се е класирал първи с оправданията. — Джордж се облегна назад и запали цигара. Затвори очи и се замисли защо бе избрал да работи в полицията. С юридическото си образование можеше да си уреди спокойна практика в някоя адвокатска кантора в Дерби. Междувременно можеше да е стигнал дотам, че да му предложат партньорство във фирмата, и да се съсредоточи върху спокойни занимания като легализиране на завещания или прехвърляне на имоти. Тази мисъл обикновено го отвращаваше, но днес му се стори странно привлекателна.

Когато отвори очи, видя дълги редици мъже, които се разпръсваха из долината на около метър разстояние един от друг.

— Няма какво да намерят, освен нещо, което е изпуснал някой от предишните групи — отбеляза Джордж с горчивина.

— Тук, в долината, са пуснали най-неопитните — каза убедено Клъф. — Сериозните търсачи пращат по скалите и из пресечените местности. При такъв терен винаги съществува възможност да сме пропуснали нещо, ако не го познаваме като петте си пръста.

— Мислиш ли, че ще открият нещо?

Клъф изкриви лице.

— Зависи какво. Ако ме питате дали ще намерят труп, не вярвам.

— Защо не?

— Щом досега не сме открили тялото, то е скрито добре. Значи, укрито е от някой, който познава местността много по-добре от тези, които търсят. Затова не мисля, че ще открием труп. Мисля, че вече сме открили всичко, което има за откриване, при наличните следи.

Джордж поклати глава.

— Не мога да разсъждавам така, Томи. Все едно направо да кажем, че не само няма да открием Алисън, но няма да открием и човека, който я е отвлякъл и най-вероятно убил.

— Знам, че е тежко, сър, но на колегите в Манчестър и Чешър наскоро им се наложи да преглътнат същото поражение. Знам, че не обичате да ви се напомнят писанията на Дон Смарт, но може би трябва да си вземем поука от техния опит, дори само за да се примирим с вероятността да не успеем да открием абсолютно нищо. — Клъф рязко заби спирачките. По продължение на цялото шосе, докъдето поглед стигаше, нямаше къде да се паркира. Микробуси, леки коли и джипове задръстваха цялата околност. В пролуките между тях бяха паркирани мотори.

— О, по дяволите. И какво да правя сега?

Имаше само едно разумно решение. Джордж, застанал до входа на методисткия параклис, изпрати с поглед Клъф, който обърна ловко голямата кола и пое по обратния път към Скардейл. Изправи рамене, дръпна за последен път от цигарата и хвърли угарката на пътя. Не го радваше мисълта за това, което го очакваше вътре, но нямаше смисъл да отлага.

13.

Събота, 14 декември 1963 г., 10 часът и 24 минути

Опасенията на Джордж не се оправдаха — чистилището на пресконференцията приключи бързо, благодарение на резкия, военен подход на главен инспектор Мартин. Той коментира лаконично смъртта на Питър Краудър, изказвайки съжаление за станалото. Когато един от репортерите се опита да се заяде за неофициалната информация, дадена от полицията на „Кърънт“, Мартин насочи цялата си артилерия към него.

— Необмислената спекулация на „Кърънт“ е единствено тяхно дело — каза той с глас, който не търпеше възражение. — Ако бяха си направили труда да проверят слуха, до който са се добрали, щяхме да им кажем точно същото, което казахме на всички останали репортери — че един човек е бил повикан да даде показания в полицията, за да се чувства самият той по-спокоен, и че след това е бил пуснат да си върви, без да има каквито и да било съмнения в невинността му. Няма да допусна моите подчинени да се превърнат в жертвен агнец заради безотговорността на пресата. Сега работата ни е да открием изчезналото момиче. Приемам да отговарям на въпроси, свързани с този случай.

Имаше няколко рутинни запитвания, после на хоризонта се яви неизбежната лисича физиономия на Дон Смарт. Той вдигна глава от бележника си и попита:

— Не знам дали ви е попаднал материалът от сутрешния „Дейли Нюз“?

Смехът на Мартин бе не по-малко рязък от думите му.

— Преди да се запозная с вас, сър, познавах само проститутки от женски пол. Може и да не съм толкова далеч от истината, независимо от мустаците ви, защото всичките ви материали са достойни само за възможно най-сензационното женско списание. Няма да удостоя с коментар жалките ви опити да предизвикате смут. Ще кажа само, че това са глупости, крещящи глупости. Бях изкушен да ви забраня окончателно достъпа до тези пресконференции, но колегите успяха да ме убедят, че по този начин само ще ви осигуря мечтаната известност. Затова останете, ако желаете, но не забравяйте, че основната цел на събирането ни е да открием едно младо, беззащитно момиче, изчезнало от дома си, а не да продадем повече бройки от гнусния ви парцал.

Към края на тирадата вратът на Мартин се беше зачервил като петльов гребен. Дон Смарт само сви рамене и отново сведе очи над бележника си.

— Ще отчета казаното като „без коментар“ — каза той тихо.

Скоро след това Мартин успя да сложи край на пресконференцията. Докато репортерите излизаха един по един, шушукаха и сравняваха бележките си, Джордж събра смелост. След като шефът наряза така Смарт, можеше да се очаква, че сега е негов ред да бъде сравнен със земята. Мартин подръпваше прошарените си мустаци и гледаше втренчено Джордж. Без да отклонява погледа си, той извади цигарите от джоба си, запали една и каза:

— Е?

— Сър?

— Чакам да чуя вашата версия за вчерашните събития.

Джордж описа накратко личните си контакти с Краудър.

— Затова наредих на сержант Клъф да предаде на дежурния офицер в Бъкстън да освободят Краудър. Двамата бяхме единодушни, че трябва да се каже на дежурния офицер да съобщи на пресата, а чрез патрулиращите служители и на местното население, че не съществуват подозрения по отношение на Краудър.

— Не бяхте ли попаднали на материала в „Кърънт“? — попита Мартин.

— Не, сър. Цял ден бяхме в Скардейл. Вестникът пристига там едва в събота и изобщо не бяхме виждали ранното издание.

— А дежурният офицер не е ли казал нещо на Клъф за статията?

— Невъзможно. Ако беше споменал нещо такова, Клъф щеше да се върне при мен, за да потвърдя или отменя заповедта за освобождаване.

— Сигурен ли сте?

— Ще трябва пак да попитам Клъф, сър, но доколкото го познавам, би приел такова съобщение като промяна в обстоятелствата, която би могла да промени и решението ми. — Джордж забеляза, че Мартин се намръщи, и се подготви за предстоящото избухване.

Но не стана нищо подобно. Вместо това Мартин само кимна и каза:

— Предполагах, че става дума за пропуск в комуникациите. Значи така. Засега две черни точки за нас. Първо, защото наш служител е съобщил на пресата нещо, което в никакъв случай не е трябвало да бъде публикувано. Второ, дежурният служител е пропуснал да съобщи на хората ни на място сведение, което би могло да играе роля за вземането на важни решения. Трябва да сме благодарни, че роднините на покойния Краудър са прекалено заети с другата си загуба, за да се замислят за ролята, която имаме в неговата смърт. Какви са вашите планове за днес?

Джордж посочи с палец към купчина картонени кутии върху една от сгъваемите маси.

— Помолих да ми донесат тук свидетелските показания от Бъкстън, за да ги преглеждам, без да се откъсвам от мястото, ако все пак спасителните групи открият нещо.

— Ще приключат с търсенето към четири, нали?

— Там някъде — отвърна Джордж, озадачен от въпросите.

— Ако не са открили нищо особено, очаквам да си бъдете у дома към пет.

— Сър?

— Не мислете, че не зная как работите двамата с Клъф по този случай, но не виждам основание да се самоубивате. И двамата не сте на смяна тази вечер, и това е заповед. Утрешният ден е важен, така че очаквам да сте отпочинали.

— Утрешният ден ли, сър?

Мартин изцъка нетърпеливо с език.

— Никой ли не ви е казал? Господи, наистина трябва да се направи нещо за информацията в тази дивизия. Утре, Бенет, ще имаме честта да посрещнем двама офицери от следствените отдели на полицията в Манчестър и Чешър. Както несъмнено сте знаели още преди господин Смарт от „Дейли Нюз“ да привлече вниманието ни към факта, колегите наскоро имаха случаи, свързани с озадачаващи изчезвания на деца. Те биха искали да се срещнем, за да обсъдим евентуалните прилики между техните и нашия случай.

Джордж помръкна. Губенето на време в дипломатически разговори с представители на други следствени отдели нямаше да му помогне ни най-малко в търсенето на Алисън Картър. Манчестърската полиция се бе отказала още преди пет месеца да търси Полин Рийд, а в Чешър търсеха вече три седмици Джон Килбрайд без какъвто и да било резултат. Следователите по тези случаи бяха готови да се хванат за сламка. Грижата им бе по-скоро да създадат впечатление, че продължават да вършат нещо по собствените си случаи, отколкото да помогнат за неговия. Ако имаше склонност да се обзалага, Джордж би заложил, че утрешната среща вече е била обявена в пресата от представители на съответните следствени отдели.

— Няма ли да е по-добре инспектор Карвър да поеме срещата? — попита той отчаяно.

Мартин изгледа с неприязън цигарата си.

— Вие познавате отлично подробностите по случая — каза той рязко. Обърна се и тръгна към вратата. — Единадесет часа, в управлението — добави той, без да се обръща или да повишава тон.

Дълго време след като Мартин излезе, изопнат по войнишки, през вратата, Джордж стоя и се взира в нея. Изпълваше го смесица от гняв и отчаяние. Хората вече бяха склонни да отписват изчезването на Алисън като нерешим случай. Независимо от това дали щяха да намерят някаква връзка с другите случаи или не, беше ясно, че висшестоящите не очакваха вече от него да я открие, камо ли пък жива. Той стисна зъби, дръпна един стол рязко към масата с натрупаните кутии и се зае да изчита останалите свидетелски показания. Знаеше, че най-вероятно заниманието му е безсмислено. Но имаше минимален шанс да не е така. А така или иначе му бяха останали само минимални шансове.

Неделя, 15 декември 1963 г., 10 часът и 30 минути.

Като никога вестниците не бяха объркали нищо. Към всеки брой на „Сънди Стандард“ беше приложен по един плакат, 30 на 50 сантиметра. На всички разпространители в страната бяха разпратени и допълнителни бройки, и на всяка вестникарска будка, покрай която Джордж мина на път към участъка, плакатът бе поставен на видно място. Под тлъстото черно заглавие „ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ ТОВА МОМИЧЕ?“ — вестникът поместваше една от отличните портретни фотографии на Алисън, правени от Филип Хокин.

„Алисън Картър е изчезнала от дома си в село Скардейл, Дербишър от сряда, 13 декември, четири и половина следобед.

Описание: тринадесетгодишна, висока метър и петдесет, стройна, руса, сини очи, светла кожа, с малък наклонен белег, който пресича дясната й вежда; облечена в тъмносиньо късо палто върху ученическа униформа, състояща се от черно сако, бежова жилетка, бежова пола, бяла блуза, вратовръзка на черни и бежови черти, черен вълнен чорапогащник и черни ботуши, подплатени с овча кожа.

Всяка информация да се предава в централата на полицията на графство Дербишър в Бъкстън или на най-близкия служител на полицията.“

Ето, така журналистите биха могли наистина да помагат на полицията, каза си Джордж. Надяваше се закуската да е преседнала на Дон Смарт, като е видял плаката в неделния брой на „Стандард“. Замисли се на колко къщи в областта ще бъде залепен плакатът до вечерта. Предполагаше, че по прозорците на Хай Пийк щеше да има повече снимки на Алисън Картър, отколкото коледни елхи.

Денят започваше добре, каза си той весело. Всъщност той си започна добре от по-рано. Защото не се налагаше да скача от леглото и да излиза преди съмване, той и Ан можаха да се събудят отспали и да си поговорят спокойно в леглото. Джордж донесе чая в спалнята и двамата успяха да прекарат един рядък час заедно, също така хубав, както и предната вечер. Ако го бяха попитали предварително, Джордж би отрекъл категорично, че би могъл да забрави за Алисън в продължение на повече от минута-две. Но по някакъв начин спокойното присъствие на Ан му помогна да забрави за неуспехите в разследването. Вечеряха на свещи, слушаха радио, сгушени един до друг на дивана, и за първи път започнаха да споделят плахо мечтите си за нероденото дете. Почивката беше прекалено кратка, но го бе ободрила, самоувереността му се бе възвърнала, въпреки че сънят му беше неспокоен.

Джордж взе кабарчета от други известия и прикрепи плаката към таблото за съобщения на управлението. Надяваше се, че това ще подчертае пред гостите актуалността на случая.

— Добре изглежда там — разнесе се гласът на Томи Клъф, който тъкмо влизаше в стаята. Той смъкна палтото си и го остави на закачалката.

— Не знаех, че има такива планове. — Джордж почука с нокът по плаката.

— Уговориха го вчера сутринта — каза небрежно Клъф, закопчавайки най-горното копче на ризата си и затягайки възела на вратовръзката, докато прекосяваше стаята.

Джордж поклати глава.

— Ще ми се да съм абониран за твоята клюкарска агенция, Томи. Тук не може да се случи нещо, без ти да го узнаеш.

Клъф се захили.

— Когато прекарате тук толкова време, колкото съм прекарал аз, ще сте научили повече неща, отколкото аз някога съм знаел. А за плакатите разбрах просто защото минавах през приемната, когато пристигна куриер да вземе снимката. Мислех да ви кажа, но съм забравил. Съжалявам, сър.

Джордж се обърна и му предложи цигарите си.

— Щом ще работим постоянно заедно, предлагам да ми казваш Джордж, когато сме насаме.

Клъф си взе цигара и наклони глава на една страна.

— Готово, Джордж.

Не можаха да разменят и дума повече, защото вратата се отвори и в стаята влезе главен инспектор Мартин. Зад него вървяха двама мъже, облечени в почти напълно еднакви тъмносини костюми, меки шапки и шлифери. Но въпреки подобното облекло нямаше никаква опасност човек да ги обърка. Единият се отличаваше с широки рамене и набит торс, носени от почти комично къси крака, така че сигурно едва бе успял да покрие нормативната долна граница за ръст при постъпване в полицията. Другият беше към два метра висок, но ако застанеше зад телеграфен стълб, сигурно щеше да се скрие напълно. Мартин ги представи. Набитият беше главен инспектор Гордън Парът от Манчестър, другият — главен инспектор Тери Куърк от Чешърската полиция.

Мартин ги остави и обеща да им поръча чай в стола. Първоначално четиримата мъже се гледаха подозрително, също като кучета, отишли някъде на гости със собствениците си, които изискват от тях да се държат прилично. Но постепенно, докато изнасяха подробности от различните случаи, без нито един да намери пропуск у другия, те се отпуснаха. Два часа по-късно четиримата бяха единодушни, че има точно толкова основания да се предполага, че трите деца са отвлечени от един и същи човек, колкото и обратното — че са отвлечени от три различни лица.

— Което ще рече, че не можем да твърдим нито едното, нито другото — заключи Парът мрачно.

— Ако изключим това, че случаите, при които няма абсолютно никаква улика, всъщност са доста редки — каза Джордж. — При вас нещата стоят точно така. При мен поне съществува вързаното куче в едната горичка и следите от някаква борба в другата. Според мен точно в това се състои разликата между случая „Алисън Картър“ и случаите „Полин Рийд“ и „Джон Килбрайд“.

Около масата се понесе одобрително мърморене.

— Искам да добавя — намеси се Клъф, — че бих се обзаложил, че Полин и Джон са отвлечени с кола. Може дори престъпниците да са били двама — единият е шофирал, а другият е държал жертвата. Ако ги бяха отвлекли пеш, би имало доста свидетели. Но вкарването на едно дете в кола е въпрос на секунди. И все пак, въпреки сведенията на онази възрастна двойка от Лонгнор за някакъв ленд роувър, паркиран при параклиса, не виждам как Алисън би могла да бъде отвлечена с кола. Престъпникът не би могъл да я носи по целия път от гората чак до методисткия параклис, освен ако няма данните на Тарзан. Пък и същия следобед в селото не са видели непозната кола.

— А ако имаше, щяха да я забележат — заяви категорично Джордж. — Мишка да кихне в Скардейл, ще й донесат половин дузина домашни лекове, още преди да си е обърсала носа.

Парът въздъхна.

— Загубихме ви времето.

Джордж поклати глава.

— Колкото и странно да звучи, не сте. Разговорът ми изясни много неща. Сега вече знам с какво си имаме работа. Колкото повече слушах и говорех тази сутрин, толкова по-ясно ми ставаше, че при нас не може да става дума за отвличане от непознат човек. Каквото и да е станало с Алисън, тя е познавала човека, който й го е причинил.

Понеделник, 16 декември 1963 г., 7 часът и 40 минути.

Жизнерадостното настроение, което Джордж успя да съхрани след още един ден, прекаран в безрезултатно търсене, се изпари при вида на понеделнишкия брой на „Дейли Нюз“. Този път питомната ясновидка на Дон Смарт му беше издействала първа страница.

ИЗЧЕЗНАЛОТО МОМИЧЕ: ФРЕНСКАТА ЯСНОВИДКА ДАВА РЕШАВАЩА УЛИКА

Специално от нашия кореспондент

„Търсенето на тринадесетгодишната Алисън Картър претърпя драматичен обрат, след като една ясновидка даде днес на полицията жизненоважни улики за местонахождението на момичето.

Мадам Колет Шаре даде подробно описание на пътя, който според нея е изминало момичето, след като е изчезнало от дома си в дербишърското село Скардейл преди пет дни. От дома си в Лион, Франция, мадам Шаре предаде данни, основани върху проучването на карта на областта и снимка на хубавото русо момиче, както и на изрезки от вестник «Дейли Нюз».“

ПОЛИЦИЯТА Е ВПЕЧАТЛЕНА

„Данните бяха предадени снощи на старши инспектор М. К. Карвър, който ръководи екипа, разследващ тайнственото изчезване. Инспектор Карвър заяви: «Не можем да си позволим да пренебрегваме нищо. Сведенията на ясновидката са впечатляващи.»

Мадам Шаре е удивлявала нееднократно френската полиция с ясновидските си способности, когато е помагала при предишни разследвания.

Четиридесет и седемгодишната французойка, вдовица, твърди, че е «видяла» Алисън да върви през гориста местност заедно с мъж, когото очевидно познавала. Мъжът бил на възраст между трийсет и пет и четиридесет и пет години, с тъмна коса.

Ясновидката твърди, че Алисън чакала мъжа близо до вода, че била тъжна и уплашена.“

ВСЕ ОЩЕ ЖИВА

„Колкото и да е удивително, мадам Шаре е категорична в твърдението си, че Алисън е жива и здрава. «Момичето живее в град, в една от много еднотипни къщи, построени в редица върху хълм. Пристигнала е там в нещо като малък микробус. Пристигнала е през нощта, и откакто е там, не е излизала навън. Не е свободна да излезе, когато си поиска, но не изпитва болка.

Близо до къщата има училищно игрище. Тя чува как децата играят там и това я натъжава.» Междувременно екипи от доброволци помагат неуморно на полицията и планинските спасителни служби да претърсват долините и мочурищата около Скардейл. Обширната площ на мочурищата, която обхваща и няколко езера и извори, беше претърсена с помощта на кучета следотърсачи и железни куки.

Старши инспектор Карвър заяви: Разширяваме обхвата на търсенето, доколкото ни е възможно. Сътрудничим си прекрасно с обществеността, но все още нямаме положителна информация за движението на Алисън след часа, в който е излязла от дома си заедно с кучето. Може би тези нови сведения ще събудят у някого някакъв спомен. Надяваме се, че всеки, който си припомни нещо, ще се свърже с нас, независимо от това колко маловажен му се струва фактът.“

— Какво си въобразява Карвър, като разиграва такива сценки? — изръмжа Джордж пред Ан. — Последното нещо, което ни трябва, е да окуражаваме такива работи. Сега ще ни залеят обаждания от всевъзможни гледачки и ясновидци от цялата страна.

Ан намаза спокойно филията си с масло и каза:

— Вероятно са променили думите му.

— Сигурно си права — съгласи се Джордж. Сгъна вестника, плъзна го през масата към жена си и стана. — Трябва да тръгвам. Ще се видим, когато се видим.

— Опитай се да се прибереш по нормално време, Джордж. Не ми се иска да развиеш навика да работиш по двайсет и четири часа на ден. Не искам детето ни да израсне, без да познава баща си. Наслушала съм се как другите жени на полицаи говорят за съпрузите си. Звучи така, като че става дума за далечни роднини, които при това не харесват кой знае колко. Имам чувството, че тези мъже приемат дома си като последна възможност, място, където отиват, когато всички клубове и кръчми са затворени. Жените им казват, че отпуските се превръщат в цяло наказание. Всяка година отиваш на почивка с някакъв непознат, който през цялото време се цупи и нервничи. Или, разбира се, пие и играе на карти.

Джордж поклати глава.

— Знаеш, че не съм такъв човек.

— Сигурно повечето от тези жени са мислели така за мъжете си, когато са били младоженци — отвърна сухо Ан. — Твоята работа не е като другите. Не можеш да я оставиш зад гърба си в края на работния ден. Искам само да не забравяш, че в живота ти има и други неща, освен залавянето на престъпници.

— Как бих могъл да забравя, като знам, че ти ме чакаш у дома? — Той се наведе да я целуне. Миришеше на нещо сладко, като току-що опечени бисквити. Той беше установил, че това си е нейният личен сутрешен аромат. Ан му беше казала, че той има мускусна миризма, както мирише къпана котка. Едва тогава Джордж осъзна факта, че всеки човек си има своя лична миризма. Зачуди се дали споменът за мириса на дъщеря й е още едно от нещата, които измъчват Рут Хокин. Потисна въздишката си, прегърна бързо Ан и забърза към колата, за да не даде воля на чувствата си.

Отивайки към управлението, за да вземе Томи Клъф със себе си, Джордж реши да се измъкне от тазсутрешната пресконференция. Шефът се справяше много по-добре с Дон Смарт, отколкото самият Джордж би съумял някога, а последното нещо, което му трябваше, бе да го въвлекат в публична конфронтация, която му се струваше неизбежна.

— Хайде да отидем да поговорим със семейство Хокин — каза той на сержанта. — В себе си сигурно съзнават, че вече не могат да хранят никакви надежди. Но сигурно не искат да си го признаят — нито пред себе си, нито пред другите. Длъжни сме да им опишем честно положението.

Чистачките бършеха дъжда от предното стъкло с монотонно безразличие, докато колата прекосяваше мочурищата на път към Скардейл. След известно време Клъф каза мрачно:

— Не е възможно тя да е някъде тук и да е още жива.

— Не е възможно да е жива, където и да се намира. Това не е като да отвлечеш малко дете, което да уплашиш до смърт и да държиш в някое мазе. Да държиш затворено едно тринадесетгодишно момиче е много по-различно. Освен това сексуалните престъпници не отлагат удовлетворението си. Искат го незабавно. А ако беше отвлечена от някой, който е бил достатъчно глупав да предполага, че Хокин би платил достатъчно голям откуп за нея, досега този някой би се свързал със семейството. — Джордж вдигна ръка за поздрав към полицая, който стоеше на пост пред портата към Скардейл. Човекът беше мокър до кости. Джордж въздъхна. — Не само семейство Хокин, но и ние самите трябва да свикнем с мисълта, че вече търсим труп.

Единствено шумът на чистачките нарушаваше мълчанието, докато колата спря до фургона край моравата. Двамата мъже претичаха под дъжда и се скриха под малката козирка на входната врата, докато чакаха Рут Хокин да отговори на почукването. За тяхна изненада им отвори Кати Ломас. Тя се отдръпна, за да им направи път.

— По-добре ще е да влезете — каза тя рязко.

Влязоха един след друг в кухнята. Рут седеше край масата, увита в розов ватиран пеньоар. Очите й гледаха безизразно, косата й беше разпусната и несресана. Срещу нея седеше мама Ломас, навлякла няколко жилетки една върху друга, а най-отгоре беше метнала и шал на шотландски карета, забоден с безопасна на гърдите. В четвъртата жена в кухнята Джордж разпозна сестрата на Рут, Дайан, майката на Чарли Ломас. Трите по-млади жени пушеха, но това явно не се отразяваше зле на белите дробове на мама Ломас.

— Какво има? — попита мама Ломас, преди Джордж да отвори уста.

— Нямаме никакви новини — призна Джордж.

— За разлика от вестниците — каза Дайан Ломас с горчивина.

— Да, на тях никой не може да им затвори устата — допълни Кати. — Цялата тази история за Алисън, която е затворена в типова къща в някакъв град, сигурно е пълна глупост. Не можеш да скриеш в един град някой, който не желае да се крие. Тия къщи имат стени като от картон. Не можете ли да ги накарате да спрат да публикуват такива дивотии?

— Живеем в свободна държава, госпожо Ломас. Статията в сутрешния вестник ми харесва още по-малко, отколкото на вас, но не мога да направя нищо по този въпрос.

— Вижте на какво е заприличала. — Дайан посочи Рут. — Изобщо не ги интересува как ще й подейства това, което пишат. Не е редно.

Устните на Джордж се свиха така, че заприличаха на черта. След малко той каза:

— Това е до известна степен и причината да дойда тук тази сутрин, госпожо Хокин. — Той си издърпа стол и седна срещу Рут и сестра й. — Мъжът ви вкъщи ли е?

— Отиде в Стокпорт — каза презрително мама Ломас. — Трябвали му някакви химикали за неговите фотографии. Той, разбира се, може да си ходи насам-натам, когато поиска. За разлика от тези, дето са родени и израснали в Скардейл.

Думите й увиснаха във въздуха като явно предизвикателство.

Но Джордж не вдигна хвърлената ръкавица. Собствената му съвест му създаваше достатъчно проблеми във връзка с Питър Краудър, за да оставя мама Ломас да изпробва върху него острия си език. Той само наведе глава в знак, че е чул думите й, и продължи:

— Исках да кажа на вас двамата, че няма да преустановим търсенето на Алисън. Но не бих изпълнил съвестно дълга си, ако не ви кажа също, че вероятността да я открием жива става все по-малка.

Рут вдигна очи. Лицето й беше образ на примирението.

— Да не мислите, че ми казвате нещо ново? — каза тя уморено. — Не съм очаквала нищо друго от мига, когато разбрах, че наистина е изчезнала. Мога да понеса и това, щом трябва. Това, което не мога да понеса, е да не знам какво се е случило с детето ми. Това е всичко, което искам от вас — да ми кажете какво е станало.

Джордж си пое дълбоко дъх.

— Вярвайте ми, госпожо Хокин, твърдо съм решен да направя точно това. Давам ви думата си, че няма да престана да търся Алисън.

— Хубави думи, момче, но какво означават те всъщност? — Ироничният глас на мама Ломас разруши емоционалния момент.

— Означават, че продължаваме да търсим. Означават, че продължаваме да разпитваме. Вече претърсихме долината от край до край, претърсихме и околностите, пресушавахме резервоари, водолазите на полицията преровиха дъното на Скарластън. Но не открихме нищо повече от това, на което се натъкнахме през първите двадесет и четири часа. Въпреки това не сме се отказали.

Мама Ломас изсумтя презрително, лицето й се сгърчи така, че носът и брадичката й почти се срещнаха.

— Как можете да гледате Рут в очите и да твърдите, че сте претърсили долината? Изобщо не сте били при изоставената оловна мина.

Втора част
Дългото следствие

1.

„Дейли Нюз“, петък, 20 декември 1963 г., стр. 5

МЪЧИТЕЛНА КОЛЕДА ЗА МАЙКАТА НА ИЗЧЕЗНАЛОТО МОМИЧЕ

От нашия кореспондент Доналд Смарт

„Тази Коледа госпожа Рут Хокин няма да купува подарък за дъщеря си Алисън. Но вторият баща на Алисън, Филип, е напълнил стаята на изчезналото момиче с подаръци в пъстри опаковки — в тях има плочи, книги, дрехи и козметика.

Госпожа Хокин, тридесет и четиригодишната майка на Алисън, не може и да помисли за коледен подарък за дъщеря си. Преди девет дни тя помахала за довиждане на дъщеря си, която излязла от къщи, за да изведе на разходка кучето си из малкото дербишърско село Скардейл. Оттогава Рут Хокин не е виждала дъщеря си. Близък на семейството заяви: «Ако Алисън не бъде открита, това ще бъде много тъжна Коледа за всички в Скардейл.

Тук всички сме много близки помежду си и ударът беше тежък за всеки от нас. Всички сме потресени от изчезването на Алисън. Тя е чудесно момиче и никой не може да си представи каква причина може да е имала, за да избяга от дома.»

Полицията вече е разпитала хиляди, претърсени са отдалечени долини и мочурища, дъната на реки и водни резервоари са претърсвани с железни куки, но напразно — никъде не беше открита следа от хубавото русо момиче. На коледната трапеза на още две семейства ще има празни места. Преди един месец дванайсетгодишният Джон Килбрайд от Смолшоу Лейн, Аштънъндър Лайн, също изчезна. За последен път е видян на пазарния площад в Аштън.

Преди пет месеца седемнайсетгодишната Полин Рийд излязла от дома си на Уайлз Стрийт в Гортън, Манчестър, за да отиде на танци. Оттогава никой не е видял двете деца.“

Коледа не беше такава, каквато Джордж Бенет си беше представял преди няколко месеца. Беше очаквал с нетърпение първата Коледа в собствен дом, само двамата с Ан. Беше си направил сметката без семейните задължения. Ан беше единствено дете, затова родителите й нямаха други ангажименти по празниците. А тъй като бяха младоженци, автоматично се превърнаха в център на вниманието и на родителите на Джордж. Съзнавайки, че това е първият и последен техен шанс да празнуват Коледа сами, Ан се бе опитала да убеди роднините, че идеалният вариант ще е да се съберат на втория коледен ден. Но се провали. Дори едва успяха да се отърват от възможността да пристигнат и сестрата и зетят на Джордж заедно с трите си деца.

Все пак обядът беше чудесен. Ан планираше и се трудеше седмици наред, за да може всичко да върви гладко. Дори изчезването на Алисън Картър не можеше да се отрази на твърдото й решение първата Коледа в собствения й дом да бъде образцова. Така и стана. След като отвориха подаръците и Джордж изрази необходимия възторг при вида на разни чорапи, ризи, пуловери и цигари, вече нямаше други задължения, освен да следи всички чаши да бъдат пълни — с шери и шампанско за жените, и бира за мъжете.

Както бяха решили предварително, първо изгледаха речта на кралицата по телевизията и после Ан съобщи, че е бременна. Майките бяха коя от коя по-развълнувани, и скоро изчезнаха с Ан в кухнята под предлог, че ще мият чинии, а всъщност за да засипват бъдещата майка с полезни съвети. Бащата на Ан честити сдържано на Джордж, после се разположи пред телевизора с чаша бренди и пура, за да продължи празника. Джордж и баща му Артър останаха на масата. Както обикновено, изпитваха известно притеснение един от друг, но новината за бебето смекчи малко отчуждението, което университетското образование на Джордж бе предизвикало у баща му, съзнаващ, че е обикновен локомотивен машинист.

— Изглеждаш уморен, момчето ми — каза баща му.

— Последните седмици бяха тежки.

— Става дума за онова изчезнало момиче, нали?

Джордж кимна.

— Алисън Картър. Всички работим, колкото можем, но не сме напреднали кой знае колко в сравнение с първата вечер след изчезването й.

— Струва ми се, четох във вестника, че сте открили дрехите й? — попита Артър и изпрати съвършено кръгче дим към тавана.

— Така е. В една изоставена оловна мина. Но това ни изясни само едно — че тя в никакъв случай не е избягала. Не ни помогна да разберем нито какво всъщност се е случило, нито къде може да е сега момичето. Освен дето открихме и два куршума, забити в скалата — допълни той. — Единият беше сплескан така, че не можеше да бъде изследван, но с другия имахме късмет. Беше се пъхнал в една цепнатина на камъка, затова можахме да го дадем в добро състояние на момчетата от лабораторията. Ако някога успеем да намерим пистолета, от който е бил изстрелян, ще можем да направим положителна идентификация.

Баща му отпи от брендито и поклати тъжно глава.

— Горкото момиче. Няма да е жива, когато я намерите, нали?

Джордж въздъхна.

— Не бих заложил на това. По цели нощи мисля за нея. Особено сега, когато Ан е в такова положение. Нещата се променят много, нали? Преди никога не съм се замислял кой знае колко. Знаеш как е — предполагаш, че ще откриеш подходящото момиче, ще се ожените, ще създадете семейство. Така вървят нещата, ако имаш късмет. Но никога не съм се замислял какво ли означава да бъдеш баща. А сега, когато знам, че това ми предстои, и го научавам точно когато разследвам такъв случай… Е, не мога да престана да мисля как бих се почувствал, ако ставаше дума за моето дете.

— Да — баща му изсумтя през нос. — Прав си, Джордж. Едва когато ти се роди дете, осъзнаваш колко много опасности крие този свят. Ако си позволиш да мислиш само за това, може да се побъркаш. Просто трябва да се убеждаваш, че на твоето дете няма да се случи нищо подобно. — Той се усмихна суховато. — Теб например те избутахме досега горе-долу цял.

Това даде повод да си припомнят истории за случаите, когато Джордж е бил в опасност като дете. Но част от него не се подаде на смяната на темата. Дълбоко в съзнанието му, като троха в хранопровод, беше заседнала Алисън. Накрая Джордж загаси цигарата си и се изправи.

— Ако не възразяваш, татко, ще изляза за един час. Сержантът ми доброволно пое дежурството по Коледа и ми се иска да прескоча до участъка и да му честитя празника.

— Тръгвай, моето момче. Аз ще си поседя тук с бащата на Ан и ще се правя, че гледам телевизия. — Той смигна. — Ще се опитаме да не хъркаме прекалено силно.

Джордж напъха в джоба си кутия цигари от петдесет къса, които му бяха изпратени от една негова леля, и потегли към участъка. Когато влезе, установи, че Томи Клъф не е на бюрото си, но отгоре лежеше балистичното описание на куршумите, открити в минното помещение. Сакото на Клъф беше окачено на облегалката на стола, затова Джордж предположи, че е някъде наблизо. Вдигна познатата папка и отново се зае да я прелиства. Единият куршум беше безвъзвратно унищожен, но от втория, който бе изваден от пукнатина в скалата, специалистът по балистика бе успял да извлече доста информация.

„Обектът представлява оловен куршум — зачете той. — 38-ми калибър. По куршума се забелязват няколко отпечатъка от полета и нарези на пистолетно дуло — полетата са тесни, а нарезите — широки. Нарезите показват завъртане надясно. Тези отпечатъци от огнестрелно оръжие водят до предположението, че куршумът е изстрелян от револвер марка «Уебли».“

Вратата се отвори и влезе Томи Клъф. Четеше съобщение от телекса с набръчкано чело.

— Весела Коледа, Томи — каза Джордж и подхвърли кутията цигари през стаята към него.

— Живи здрави, Джордж — отвърна изненадано Клъф. — Защо си тук? Да не са се сбили семействата? — Той прекоси стаята и седна, като пъхна телекса в папката.

— Седях си у дома с хартиена шапчица на главата и лешникотрошачка в ръка, ядях гъска и се чудех каква ли Коледа карат в имението Скардейл.

Клъф свали целофановата опаковка на пакета цигари.

— След като по официален път не успяхме да открием някаква връзка между Хокин и пистолет „Уебли“, реших да опитам малко по-заобиколно. Пуснах запитване дали напоследък е имало доклади за откраднати пистолети „Уебли“. Сред цялата плява се получи едно сведение, което може да представлява интерес за нас. От Сейнт Олбънс. Преди две години някой си господин Ричард Уелс съобщил, че някой е влизал с взлом в дома му. В списъка на изчезналите вещи фигурира и пистолет „Уебли“, 38-ми калибър.

Съдейки по тона му, Джордж предположи, че има и още нещо.

— И? — попита той.

— Въпросният господин Уелз живее през две къщи от майката на Филип Хокин. Семействата си ходят на гости и играят бридж два пъти седмично. Господин Уелз си бил запазил своя „Уебли“ като спомен от войната и често се хвалел с него, както докладва служителят от местния криминален отдел. Освен това така и не заловили предполагаемия взломаджия. Семейството било на почивка, така че кражбата може да се е състояла по всяко време през седмицата на тяхното отсъствие. — Клъф се захили. — Весела Коледа, Джордж.

— Това е много по-хубав подарък от кутия цигари.

— Искаш ли да се поразходим вън от града? Да глътнем малко чист въздух?

— Защо не?

По време на почти целия път и двамата мълчаха. Когато завиха по отклонението за Скардейл, Джордж каза:

— Можеш ли да ми обясниш какво имаш предвид с думите си от преди малко — че Коледата в Скардейл зависи от това, колко проницателна е госпожа Хокин?

— Нищо повече от това, което сме обсъждали много пъти през последните дни — отвърна Клъф. — Първо, противоречието между описанието на Хокин как е прекарал следобеда преди изчезването на Алисън и показанията на мама Ломас и Чарли. Второ, проблемът с оловната мина. Всички в Скардейл отричат дори да са чували за съществуването й, камо ли пък да са знаели къде се намира. Но книгата, която съдържа подробно описание на точното местонахождение на мината, по някаква случайност се намира тъкмо в библиотеката на Филип Хокин.

— Да не забравяме и лабораторните резултати — каза тихо Джордж.

Всичко, което бяха открили в оловната мина, налагаше един-единствен извод — че Алисън Картър е била изнасилена и след това почти със сигурност убита. Петната от кръв по намерените дрехи бяха нулева група, същата като на Алисън. Спермата по бикините на Алисън беше толкова обилна, че лабораторното изследване успя да установи и кръвната група на човека, който бе изнасилил момичето — група А. Филип Хокин беше с кръвна група А, както и още четиридесет и два процента от населението на страната. Същата кръвна група имаха още трима мъже от долината — двама от чичовците на Алисън и братовчед й Брайън. Но за разлика от Филип Хокин те и тримата имаха алиби за времето, когато тя бе изчезнала. Единият чичо бил в една кръчма в Лийк след пазарния ден, а братовчед й Брайън и баща му, другият й чичо, доели кравите. Ако Алисън бе станала жертва на жител от долината, ставаше все по-ясно, че заподозреният може да бъде само един.

— Може да е бил някой, който е дошъл по долината на Скарластън от Дендърдейл. Някой, когото е познавала от Бъкстън. Съученик или дори учител. Или просто някакъв перверзен тип, който я е наблюдавал, когато е ходела на училище — каза Клъф, когато се върна в колата, след като затвори зад тях портата на пътя към селото.

— Който и да е бил този човек, не би могъл да се озове там навреме. Пътят от Дендърдейл по брега на реката отнема не по-малко от час и половина ходене пеш. А и никога не би могъл да успее да се върне там долу с Алисън — жива или мъртва. И двамата щяха да си останат в реката — каза убедено Джордж. — Съгласен съм с теб. Всички косвени улики сочат към един човек. Но не разполагаме нито с труп, нито с преки улики. Без тях не можем да го приберем дори за разпит, камо ли пък да повдигнем обвинение срещу него.

— И какво ще правим?

— Проклет да съм, ако знам — въздъхна Джордж. Колата се закова до кафеникавото петно на моравата — мястото, на което доскоро стоеше полицейският фургон. По заповед на главен инспектор Мартин фургонът беше върнат в Бъкстън предния петък. Същия ден практически привърши и търсенето. Нямаше къде да търсят повече.

Джордж излезе от колата и вдъхна студения вечерен въздух. Селото изглеждаше странно недокоснато от всичко, което се бе случило. Единственият признак на промяна беше плакатът, залепен на телефонната кабина. Къщите бяха все така сгушени една в друга около моравата. Зад пердетата горяха лампи, кучешки лай нарушаваше от време на време тишината. Наистина, никъде зад прозорците не се забелязваха очертания на коледна елха, нямаше и венци от зеленика по вратите на къщите. Но Джордж имаше чувството, че не би ги имало и на друга Коледа в Скардейл.

Двамата с Клъф стояха облегнати на колата и пушеха мълчаливо. След няколко минути вратата на Тор Котидж се открехна и през процепа заструи жълтеникава светлина. На фона се очерта фигурата на мама Ломас. Светлината изчезна също толкова бързо, колкото се бе и появила. Джордж примигна, без да може да се адаптира отново към тъмнината. Старицата застана пред тях още преди да схванат, че не се е върнала обратно в къщата си.

— Вие нямате ли си къщи? — попита тя.

— Той е дежурен — поясни Джордж.

— А твоето извинение какво е?

— Коледата е за децата, нали така се казва? Е, има едно дете, което аз не съм в състояние да забравя.

— Виж ти, ченге със сърце — присмя се старата жена. Разтвори огромното си палто и извади от един вътрешен джоб плоска бутилка със същата прозрачна течност, която бе пила по време на предишния им разговор. От друг джоб измъкна три чаши от дебело стъкло.

— Рекох си, че имате нужда малко да се посгреете.

— Това си е същинска коледна благотворителност — заяви Клъф.

Те я наблюдаваха как нареди чашите върху капака на колата и наля три щедри дози. После тържествено им подаде по една и вдигна своята като за наздравица.

— За какво пием? — попита Джордж.

— Пием за това вие да успеете да откриете достатъчно доказателства — гласът на старицата беше по-студен от нощния мраз.

— Предпочитам да пием за откриването на Алисън — каза той.

Тя поклати глава.

— Ако можехте да я откриете, досега да сте я открили. Където и да я е скрил, за откриването й сега може да помогне само някаква случайност. Остава ни само надеждата, че можете да го накарате да си плати за стореното.

— Да не би да имате конкретна личност предвид? — попита Клъф.

— Същата личност, която имате предвид и вие, предполагам — каза тя, обърна се с лице към имението и отново вдигна чашата си. — Пия за доказателствата.

Джордж отпи от своята и едва не се задави.

— Това трябва да е към сто и шейсет градуса — простена той, когато отново можеше да говори. — Дяволите да го вземат, какво е? Ракетно гориво ли?

Старицата се изкиска.

— Нашият Тери му вика „адският огън“. Вари се от бъзово вино и вино от цариградско грозде.

— Когато претърсвахме селото, не открихме казан — отбеляза Клъф.

— Има си хас пък да откриете. — Тя пресуши чашата си. — Какво ще правите сега? Как смятате да го спипате?

Джордж се насили да изпие остатъка от огнената течност. Когато си възвърна дар слово, каза:

— Не съм убеден, че ще можем. Но въпреки това не се предавам.

— Само да си посмял — каза старицата мрачно. Протегна ръце, за да поеме празните им чаши, обърна им гръб и се прибра.

— Казаха ли ни го? — беше коментарът на Клъф.

— Адски весела Коледа и на теб, Томи.

Беше първият понеделник на февруари. Джордж бе на бюрото си още в осем сутринта. Няколко минути по-късно Томи Клъф почука на вратата му. В едната си ръка носеше две димящи чаши чай.

— Как беше времето там? — попита той.

— Не можехме да се надяваме на по-хубаво — каза Джордж. — Мразовито, но слънчево. Нямахме и един мрачен ден. И двамата нямаме нищо против студа, стига да не вали, а и в Норфък е толкова равно, че Ан можеше да ходи с мили.

Клъф седна срещу него и запали цигара.

— Добре ти се е отразило — все едно, че си изкарал две седмици на Коста Брава, а не една седмица в Уелсон дъ Сий.

Джордж се захили.

— Значи старият е бил прав.

Беше се съпротивлявал отчаяно, когато главен инспектор Мартин настоя да вземе малко отпуск като компенсация за извънредния труд, който бе положил по време на търсенето на Алисън Картър. Накрая Джек Мартин превърна предложението си в заповед. Джордж се предаде против волята си и позволи на Ан да запази места в един пансион в малък крайморски град в Норфък. Оказа се, че бяха единствените посетители, а собственицата на пансиона, твърдо убедена, че човек трябва да яде три пъти дневно, направо ги глезеше. Седмицата, прекарана на чист въздух, с редовно хранене и в постоянното присъствие на жена му, изпълни Джордж с енергия и решителност.

— Гонеше и мен да направя същото — призна Клъф. — Може и да приема, сега, когато ти се върна.

— Нещо ново? — попита Джордж, докато духаше полека чая си.

— Ами заведох новата колежка от „Чапъл ен ле Фрит“ да слушаме Акър Билк и неговия Парамаунт джазбенд в „Павилиън Гардънс“ миналия петък. Прекарахме много добре. Може пак да я поканя да гледаме новия филм с Албърт Фини, „Том Джоунс“. Казват, че бил тъкмо филм, на който да заведеш млада дама, ако искаш да изпадне в податливо настроение. — Клъф се захили доволно.

— Имах предвид следствието, а не жалкия ти любовен живот — отвърна Джордж, без да се ядосва.

— Колкото и да е странно, има новини и по следствието. В неделя ни се обади Филип Хокин. Каза, че гледал снимки от играта „Открий топката“ във вестника и че можел да се закълне, че забелязал Алисън в тълпата. — Той примижа и погледна Джордж през дима. — Как си го обясняваш?

Джордж усети странно присвиване в стомаха си.

— Карай нататък, Томи. Цял съм слух. — Беше забравил напълно чая си. Приведе се напред и се втренчи в сержанта.

— Веднага проверих за какво става дума. Вестникът е „Сънди Сентинъл“, снимката от мач на „Нотингам Форест“. Щом погледнах снимката и разбра, че е имал основание да се обади. Лицето действително е много дребно, но много напомня на Алисън. Обадих се във вестника и помолих да увеличат оригинала. Изпратиха ни го и снимката пристигна тук в понеделник следобед. — Не беше нужно да продължава. От израза му ставаше ясно, че подробното изследване е доказало, че става дума за съвсем друго момиче.

Джордж си пое дъх и затвори за миг очи.

— Слава богу — каза той. Погледна Клъф и се усмихна. — Имаме ли случайно сведения дали Хокин получава „Манчестър Ийвнинг Нюз“?

— Случайно ми е известно. Кати Ломас го спомена, докато описваше програмата на децата. Тъй като ежедневникът пристига в Скардейл чак по обяд, а Хокин държи да чете вестник на закуска, куриерът от Лонгнор пуска един брой от вечерния „Ийвнинг Нюз“ в кутията, а сутринта този, който откарва децата до спирката, оставя вестника в имението.

Усмивката на Джордж ставаше все по-широка.

— Така си и мислех.

Той скочи на крака и отвори рязко шкафа с папките. Порови вътре и най-сетне извади дебел жълт плик. Хвърли го триумфално към Клъф и каза:

— На това му викат „опорна точка“.

Клъф хвана плика. На него пишеше „Полин Катрин Рийд“. Когато го отвори, на бюрото изпаднаха пачка изрезки от вестници. Той загледа намръщено отбелязаните с червена химикалка дати на всяка изрезка.

— Следил си случая от самото начало, тоест от миналия юли, четири месеца преди изчезването на Алисън. — По гласа му личеше, че намира такова поведение за странно.

Джордж отметна русия кичур от челото си.

— Винаги наблюдавам случаи, които в даден момент може да се окажат свързани с нашия район — каза той.

— Какво трябва да търся тук? — Клъф продължаваше да рови из изрезките.

— Ще разбереш, като го видиш. — Джордж скръсти ръце и се облегна на шкафа с доволна усмивка.

Внезапно Клъф застина. Показалецът му сочеше плахо една изрезка, като че ли се боеше хартията да не го ухапе.

— Дявол да го вземе — каза той тихо.

„Манчестър Ийвнинг Нюз“, понеделник, 2 ноември 1963 г., стр. 3

СНИМКА РАЗБИВА МАЙЧИНИ НАДЕЖДИ

„За няколко кратки часа у госпожа Джоун Рийд се бе събудила надеждата, че може отново да види шестнайсетгодишната си дъщеря. Поводът беше една снимка, поместена в раздела за футбол на «Манчестър Ийвнинг Нюз». Но надеждите рухнаха, когато госпожа Рийд видя специално увеличено копие на снимката. В дома си на Уайлз Стрийт, в Гортън, тя заяви днес с тъга: «Оказва се, че това не е Полин.»

Полин напуснала дома си на 12 юли т.г., за да отиде на танци и така и не се завърнала.

Петнадесетгодишният син на госпожа Рийд, Пол, забелязал в съботното футболно приложение едно лице в тълпата на финала за купата на асоциацията по ръгби в Ланкашър, и му се сторило, че това може да е Полин.“

Клъф вдигна очи.

— Той май ни има за идиоти.

— Сигурен ли си, че Хокин е забелязал първи приликата, а не жена му?

— Той ни се обади и каза, че той е открил снимката. Когато попитах госпожа Хокин за приликата, тя каза, че първоначално била по-сигурна, но сега, като гледала снимката, се съмнявала. Той беше малко раздразнителен, като че ли беше очаквал от нея да го подкрепи, а тя не се държеше като покорна малка женичка.

Джордж се пресегна за цигарите и закрачи напред-назад.

— Значи сега той се опитва да прави добро впечатление. Защо го е направил тъкмо сега? — Клъф мълчеше, съзнавайки, че трябва да остави шефа да отговори сам на въпроса си. — Защо? Защото е очаквал, че много по-рано ще се откажем да търсим Алисън и ще се заемем с друг случай. Смутен е, защото аз и ти продължаваме да се появяваме в Скардейл два-три пъти седмично, разговаряме с хората, припомняме си подробности, не се предаваме. Той не е глупав; трябва вече да е схванал, че подозираме него за случилото се с доведената му дъщеря. Да не говорим пък, че мама Ломас е убедена, че той е престъпникът, и не ми се вярва, че говори така само зад гърба му.

— Само че всички в селото знаят, че дължат на Хокин хляба си и покрива над главата си — напомни му Клъф. — Дори мама Ломас ще поразмисли, преди да заяви в лицето му, че според нея той е изнасилил и убил Алисън Картър.

Джордж прие аргумента с кимване.

— Така е, прав си. Но не е възможно той да не съзнава, че селяните го подозират — дори само защото е пришълец. Затова, когато разбира, че нещата няма да се разнесат току-така, Хокин решава, че е крайно време да ни убеди в невинността си. Припомня си статията, която е чел в „Манчестър Ийвнинг Нюз“ за Полин Рийд. — Джордж спря и се облегна на бюрото. — Ти какво ще кажеш, Томи? Достатъчен повод ли е да го повикаме за разпит?

Клъф започна да издува и свива устни, също като златна рибка.

— Не знам. Какви въпроси да му задаваме?

— Дали чете „Ийвнинг Нюз“. Какви са били отношенията му с Алисън. Обичайното. Ще засягаме всички вероятни слаби точки. Дали й е било неприятно, че е заел мястото на баща й? Намирал ли я е за привлекателна? Господи, Томи, можем да го питаме дори кой е любимият му цвят. Искам само да бъде тук, за да го притиснем и да видим какво ще стане. Досега му беше широко около врата, защото нямахме достатъчно стабилен довод да не го третираме само като разтревожен баща. Е, сега вече имаме.

Клъф се почеса по главата.

— Знаете ли какво си мисля?

— Какво?

— Че не ни плащат достатъчно, за да поемем отговорността за такова решение. Мисля, че това е работа на Карвър и на Стария. Да бях на ваше място, щях да отида при един от тях, да му изложа фактите и да изчакам решението му.

Джордж се отпусна на един стол с разочаровано изражение.

— Томи, да не се опитваш да ми кажеш, че дрънкам глупости?

— Напротив, мисля, че сте прав. Мисля, че Хокин знае какво се е случило с Алисън. Но не съм убеден, че сега е подходящият момент да го притиснем, и не ми се ще да го изтървем от прекален ентусиазъм. Джордж, прекалено дълбоко навлязохме в този случай. В продължение на почти седем седмици дишаме, спим и ядем с него. Не можем да видим гората заради дървото. Иди да поговориш със Стария. Тогава, и да се издъним, няма да има как да се заядат с нас.

Джордж се засмя горчиво.

— Така ли мислиш? Томи, ако се издъним, ще работим като регулировчици в Дерби до пенсия.

Клъф сви рамене.

— В такъв случай да внимаваме да не се издъним.

2.

Клъф въведе Хокин в стаята за разпити. Джордж вече го чакаше. Седеше на масата и съсредоточено четеше някаква папка. Когато Хокин влезе, Джордж дори не вдигна глава. Изглеждаше погълнат от това, което четеше. Това беше първият ход от грижливо изработен сценарий. Клъф мълчаливо посочи на Хокин мястото срещу Джордж. Хокин седна, със стиснати устни и непроницаем поглед. Клъф седна обратно на един стол, така че да бъде между Хокин и вратата, и подпря бележника си на облегалката. Хокин издиша шумно през нос, но не каза нищо.

Най-сетне Джордж затвори папката, постави я внимателно на масата пред себе си и погледна Хокин в очите. Зае се да оглежда елегантното палто, преметнато през ръката му, спортното сако от туид, шито по поръчка, пуловера от фина вълна и елегантния кремав панталон. Беше готов да заложи месечната си заплата, че Хокин си е осигурил костюма на селски земевладелец от модна къща „Остин Рийд“. Само че тези дрехи изглеждаха съвсем неподходящо на гърба му — по-скоро можеше да си го представи в евтин тъмносин костюм на банков чиновник.

— Много мило от ваша страна, че дойдохте, господин Хокин — каза Джордж с доста неприветлив тон.

— Така или иначе се канех да дойда днес в Бъкстън, така че не ме затруднихте особено — провлече Хокин. Изглеждаше напълно спокоен, малката му триъгълна уста не издаваше напрежение, дори като че ли всеки миг щеше да се усмихне.

— Все пак, ние винаги се радваме, когато хората съзнават своя дълг да подпомагат полицейското следствие — заяви лицемерно Джордж и извади цигарите си. — Пушите, нали?

— Благодаря ви, инспекторе, предпочитам моите — каза Хокин, поглеждайки предложения му пакет с леко презрение. — Дълго време ли ще ни отнеме разговорът?

— Зависи от вас — изръмжа Клъф иззад дясното рамо на Хокин.

— Тонът на вашия сержант не ми се нрави — каза капризно Хокин.

Джордж продължи да се взира в Хокин, без да казва нищо. Когато по-възрастният мъж се поразмърда в стола си, Джордж каза с официален тон:

— Длъжен съм да ви задам няколко въпроса във връзка с изчезването на доведената ви дъщеря Алисън Картър, на единайсети декември миналата година.

— Разбира се. Защо иначе бихте ме повикали тук? Не ви приличам на човек, който се занимава с престъпна дейност, нали? — Хокин се усмихна самодоволно, като че ли знаеше някаква тайна, която другите не биха могли и да предположат.

— Докато аз отсъствах миналата седмица, вие сте се свързали с колегите ми, защото сте смятали, че сте видели Алисън на снимка от състезанието „Познай къде е топката“.

Хокин кимна.

— Колкото и да е тъжно, оказа се, че съм се заблудил. Бих могъл да се закълна, че е тя.

— А пък имате и око на професионален фотограф. Не би могло да се очаква, че ще сбъркате — продължи Джордж.

— Така е, инспекторе. — Хокин му отправи лека, покровителствена усмивка и посегна към цигарите си.

— Значи тъкмо вие забелязахте лицето на снимката, а не жена ви?

Хокин вече започваше да се надува.

— Съпругата ми има много положителни качества, инспекторе, но в нашето семейство аз съм наблюдателният. — После, като че ли изведнъж се сети за причината, поради която беше тук, и придаде на лицето си мрачно изражение. — Освен това, инспекторе, трябва да знаете, че откакто Алисън изчезна от нашия живот, жена ми изгуби интерес към заобикалящия я свят. Единственото, което все още е в състояние да прави, е да поддържа сравнително нормално хода на домакинството. Аз, разбира се, настоявам да го прави. Това е най-доброто за нея — да съсредоточи ума си върху ежедневни задължения като готвене и чистене.

— Много съобразително от ваша страна — каза Джордж. — Тази снимка е била в „Сънди Сентинъл“, нали?

— Точно така, инспекторе.

Джордж се намръщи леко.

— Какви вестници получавате редовно?

— Винаги сме се абонирали за „Експрес“ и „Ийвнинг Нюз“. А „Сентинъл“ получаваме в неделя. Разбира се, като се има предвид какво внимание отдели пресата на изчезването на Алисън, купувах всички вестници, докато давахте ежедневни пресконференции. Все пак някой трябва да следи да не са объркали всичко, нали? Не исках да пишат за нас неверни неща. А исках и да бъда предупреден, за да не допусна някой нетактичен човек да съобщи на Рут нещо, написано вътре, без тя да бъде подготвена. Затова се постарах да знам какво става. — Той изтръска пепелта от цигарата си и се усмихна. — Репортерите са ужасни хора. Просто не разбирам как съумявате да общувате с тях.

— С какви ли не ни се налага да общуваме при нашата професия — отбеляза нагло Клъф.

Хокин изду устни, но не каза нищо. Джордж се приведе напред.

— Значи, четете „Ийвнинг Нюз“?

— Нали ви казах — отвърна нетърпеливо Хокин. — Разбира се, ние го получаваме на другата сутрин, но това е единственият вестник, който мога да имам навреме за закуска, и затова се примирявам с ограничения му светоглед.

Джордж отвори папката и извади прозрачен найлонов плик. В него имаше изрезка от вестник. Той плъзна плика по масата.

— Значи сигурно ще си спомните тази статия.

Хокин не взе в ръка изрезката. Движеха се само очите му, които следяха редовете на статията. Пепелта на забравената цигара ставаше все по-дълга и се извиваше леко надолу от собствената си тежест. Най-сетне той вдигна очи към Джордж и каза бавно и подчертано:

— Никога досега не съм виждал тази статия.

— Какво странно съвпадение, не мислите ли така и вие? — каза Джордж. — Изчезнало момиче, член на семейството забелязва лице, подобно на нейното на снимка от спортно събитие, но надеждите на семейството са разбити, защото за съжаление всичко се оказва грешка. При това статията е публикувала във вестник, който се получава във вашия дом шест дни през седмицата.

— Нали ви казах, днес за първи път виждам тази статия.

— Трудно мога да си представя как не сте я забелязали. Била е на трета страница.

— Че кой чете „Ийвнинг Нюз“ от първа до последна страница? Трябва да съм я пропуснал. Какъв интерес би представлявала за мен?

— Нали сте втори баща на тринайсетгодишно момиче — каза меко Джордж. — Бих предположил, че статии за това, което става с деца на същата възраст, би трябвало много да ви вълнуват. Пък и сте баща отскоро. Би трябвало да изпитвате усещането, че имате много да учите.

Хокин смачка ожесточено цигарата си.

— Алисън си беше задължение на Рут. Работа на майката е да се занимава с децата.

— Но вие очевидно сте били много привързан към момичето. Не забравяйте, видях стаята й. Прекрасни мебели, нов килим. Не сте се скъпили в разходите си за нея, нали? — настоя Джордж.

Хокин се намръщи раздразнено, но отговори:

— Момичето беше живяло доста време без баща. Не беше получавало неща, които повечето деца на нейната възраст приемат като нещо естествено. Постарах се да се държа добре с нея заради майка й.

— Сигурен ли сте, че само това е причината? — намеси се Клъф. — Купили сте й грамофон. Всяка седмица сте й носили новите плочи, всички, които са били на челните места в класациите. Носели сте й всичко, каквото Чарли Ломас я съветвал да поиска. Мен ако ме питате, това е доста повече от обикновено добро държание заради майка й.

— Благодаря ви, сержант — Джордж го прекъсна демонстративно. — Господин Хокин, бяхте ли много близки с Алисън?

— Какво искате да кажете? — Хокин посегна да си вземе нова цигара. Успя да я запали чак след няколко неуспешни опита. Вдъхна с наслада дима и повтори въпроса, на който не бе получил отговор. — Какво искате да кажете? Как така много близки ли сме били? Вече ви обясних, че бях оставил жена си да се занимава с Алисън.

— Харесвахте ли я? — попита. Джордж.

Тъмните очи на Хокин се присвиха.

— Що за подвеждащ въпрос е това? Ако ви отговоря с „не“, ще кажете, че съм искал да се отърва от нея. Ако кажа „да“, ще изкарате, че в отношението ми към нея е имало нещо неестествено. Искате ли да знаете истината? Момичето ми беше напълно безразлично. Вижте… — Той се приведе напред. Усмивката му подсказваше, че смята да говори като мъж с мъж. — Ожених се за майка й по три причини. Първо, намирах я за умерено привлекателна. Второ, имах нужда от човек, който да се грижи за мен и за къщата, а нито една прилична икономка не би приела да живее в забравено от Бога място като Скардейл. И трето, исках селяните да престанат да се отнасят с мен като с извънземно. Не съм се оженил за нея, защото съм бил хвърлил око на дъщеря й. Честно казано, такъв намек ми се струва отвратителен.

След излиянието си той се облегна назад на стола, като че ли предизвикваше Джордж да продължи нататък.

Джордж го изгледа с интерес, като лекар, наблюдаващ случай на рядко заболяване.

— Никога не съм намеквал нищо подобно, сър. Но ми се струва странно, че мислите ви без повод се насочват в такава посока. Интересно ми е също защо всеки път, когато говорите за Алисън, използвате минало време.

Думите му увиснаха във въздуха — не по-малко осезаеми от цигарения дим. По бузите на Хокин избиха тъмночервени петна, но той съумя да запази мълчание, явно с цената на голямо усилие.

— Все едно, че говорите за някой, който е мъртъв — продължи неумолимо Джордж. — Защо ли се получава така, как мислите, сър?

— Просто начин на изразяване — сопна се Хокин. — Тя изчезна преди много време. Това не означава нищо. Сега вече всички говорят за Алисън в минало време.

— Напротив, сър, не е така. Точно това забелязах при посещенията си в Скардейл. Всички продължават да говорят за Алисън в сегашно време — също като че ли е излязла за малко, но скоро ще се върне. И не става дума само за вашата съпруга. Всички говорят така. Всички, с изключение на вас. — Джордж запали цигара. Опитваше се да демонстрира спокойна самоувереност, каквато изобщо не изпитваше. Когато двамата с Клъф репетираха разговора, нито един от тях не знаеше как точно ще реагира Хокин. За късмет той наистина се смути, но все още бяха много далеч от всякакви признания, които биха свършили работа.

— Мисля, че имате грешка — заяви рязко Хокин. — А сега, ако нямате повече въпроси… — Той отблъсна назад стола си.

— Тъкмо започвам, сър — каза Джордж. Строгото му изражение подчертаваше приликата с Джеймс Стюарт. — Бих искал да се върнем на онзи следобед, когато изчезна Алисън. Знам, че вече сме ви питали за това, но искам да повторим всичко още веднъж за протокола.

— О, по дяволите! — избухна Хокин.

Каквото и да се канеше да каже, почукването на вратата го прекъсна. На прага се появи сънливата физиономия на Краг, който каза в опит да се извини:

— Съжалявам, сър, знам, че казахте да не ви прекъсвам, но ви търсят спешно по телефона.

Джордж се постара да не му проличи, че е едновременно ядосан и разочарован. Наруши се ритъмът на разговора, тъкмо когато нещата започнаха да се обръщат в негова полза. Сега атмосферата се промени.

— Не може ли да почака, Краг? — попита той рязко.

— Не, не мисля, сър. Мисля, че бихте искали да приемете разговора.

— Кой е? — попита Джордж.

Краг хвърли притеснен поглед към Хокин.

— Аз… ъъъ… не мога да кажа, сър.

Джордж скочи на крака и столът му падна с трясък на пода.

— Сержант, останете тук с господин Хокин. Ще се върна веднага, щом мога. — Излезе бързо, успявайки с последните останки от самообладание да се въздържи да не тресне вратата зад себе си.

— Какво става, мътните да го вземат? — изсъска той към Краг, докато крачеше нервно по коридора към кабинета си. — Подчертах — никой да не ни прекъсва. Вие да не би да не разбирате английски, Краг?

Младият детектив подтичваше подир него и изчакваше тирадата му да приключи.

— Госпожа Хокин е, сър — успя той да вмъкне най-сетне.

Джордж спря така рязко, че Краг се блъсна в него, и се обърна.

— Какво? — попита той невярващо.

— Обажда се госпожа Хокин. Ужасно е разстроена, сър. Иска да говори с вас.

— Каза ли защо? — Джордж се обърна на пета и хукна към телефона.

— Не, сър, каза само, че трябва спешно да говори с вас.

— Господи — измърмори Джордж и сграбчи телефонната слушалка, още преди да седне. — Ало? Тук е инспектор Бенет.

— Господин Бенет — гласът й прекъсваше от плач.

— Вие ли сте, госпожо Хокин?

— Да, аз съм. О, господин Бенет… — гласът се изви в ужасяващо кресчендо.

— Какво се е случило, госпожо Хокин? — попита Джордж, като отчаяно се опитваше да се сети има ли някоя дежурна колежка наблизо.

— Можете ли да дойдете, господин Бенет? Можете ли да дойдете веднага? — Думите й бяха накъсани от подсмърчане и преглъщане.

— Съпругът ви е при мен, госпожо Хокин. Искате ли да го взема със себе си?

— Не! — тя почти изпищя. — Само вие, моля ви!

— Идвам незабавно. Опитайте да се успокоите, госпожо Хокин. Повикайте някой от роднините ви да стои при вас. Тръгвам веднага.

3

Джордж хлопна слушалката на телефона и остана за миг неподвижен, зашеметен от току–що проведения разговор. Нямаше представа защо Рут Хокин държи на присъствието му, но нещо очевидно я беше разстроило силно. Не бе възможно да е открила труп… Пропъди мисълта, преди още да се бе оформила в съзнанието му.

— Краг — излая той, когато се появи в приемната. — Върви да смениш сержант Клъф. Оставаш там с господин Хокин, докато се върна. Няма да го пускаш да си върви. Ще обясняваш учтиво, че съм бил извикан по спешност и че той трябва да ни изчака да се върнем. Ако настоява да си тръгне, тръгваш с него. Не му позволявай да ти се качва на главата.

Краг беше напълно сащисан. Не беше свикнал на такива темпове в бъкстънския участък.

— Ами ако се качи в колата си?

— Колата му не е тук. Сержант Клъф го докара. Мърдай, Краг!

Джордж сграбчи палтото на Клъф и своя шлифер и нахлупи меката шапка на главата си. Веднага щом учуденият Клъф се появи от стаята за разпити, Джордж го сграбчи за ръката и го повлече надолу по стълбите.

— Беше Рут Хокин — каза той, преди Клъф да е отворил уста да попита. — Обади се, ужасно разстроена. Иска веднага да отидем в Скардейл.

— Защо? — попита Клъф, докато двамата бързаха към колата му, паркирана в двора на участъка.

— Не знам. Беше толкова разстроена, че нищо не й се разбираше. Знам само, че като я попитах да доведа ли Хокин със себе си, тя едва не изпадна в истерия. Каквото и да е станало, е нещо значително.

Клъф запали мотора.

— Да не се бавим тогава.

Джордж не бе имал представа, че до Скардейл може да се стигне за толкова кратко време. Клъф наруши без изключение всички ограничения на скоростта, както и кажи–речи целия правилник за движение по пътищата, докато фучеше със зелената си кола по завоите. Двамата почти не разговаряха, изпълнени с напрежение при мисълта, че нещо може отново да задвижи случая Алисън Картър. Когато паркираха на моравата, Джордж каза:

— Време беше да извадим и ние късмет, Томи. Държим го вече. Ако Рут Хокин е открила нещо и иска да ни види, може би е тъкмо това, което ни трябва.

Стигнаха до имението тичешком. Още преди някой от двамата да почука, кухненската врата се отвори и пред тях застана мама Ломас.

— Пак ние да ви свършим работата — заяви тя.

Рут Хокин седеше начело на масата. Лицето й беше набраздено от сълзи, пудрата — размазана, очите — зачервени и подпухнали. До нея седеше Кати. Зачервените им от тежък труд ръце бяха стиснати така здраво, че кокалчетата на пръстите се белееха. На масата пред тях имаше смачкан вързоп от кариран плат. Платът беше мръсен, но по-важното бе, че по него се виждаха ръждивочервени петна, които много приличаха на засъхнала кръв.

— Открили сте нещо — каза Джордж, прекоси стаята и седна срещу Кати.

Рут треперливо си пое дъх и кимна.

— Това е риза. И… и… — гласът отказа да й служи.

Джордж извади химикалка и побутна с нея плата, разделяйки гънките му. Оказа се наистина риза, направена от най-фин памучен плат. Името на модната къща личеше на етикета на яката. Беше виждал многократно Филип Хокин, облечен с такива ризи. В средата на ризата лежеше пистолет. Джордж не разбираше много от огнестрелно оръжие, но беше готов да се обзаложи, че това е Уебли, 38-ми калибър.

— Къде открихте това, госпожо Хокин?

Кати го изгледа проницателно.

— Фил Хокин още ли е в участъка?

— Господин Хокин ни помага в разследването — каза невъзмутимо Клъф, седнал на другия край на масата с отворен бележник. — Няма да си тръгне от там.

Кати стисна още по-силно ръката на Рут.

— Всичко е наред, Рут. Можеш да му кажеш.

— Обикновено чакам да излезе някъде, преди да започна да чистя лабораторията му. Той се дразни, когато му се пречкам, затова винаги изчаквам да разбера няма ли да излезе за няколко часа — каза Рут Хокин с усилие. — Не знам какво ме накара да го издърпам… Мислех си, че е крайно време да изчистя тук по-основно; подлудявах, защото просто не можех да си намеря какво да върша…

Джордж чакаше търпеливо. Рут издърпа ръцете си от ръцете на Кати и покри с тях лицето си.

— Господи, имам нужда да запаля — каза тя едва разбираемо.

Джордж й подаде цигара и тя успя да я запали, въпреки че пръстите й трепереха. Щеше му се да се сети за някакви подходящи думи, но не виждаше какъв смисъл има да казва на Рут, че всичко ще бъде наред. Нищо никога вече нямаше да бъде наред за тази жена. Нямаше какво да прави, освен да седи спокойно на стола си и да я гледа как всмуква дим в белите си дробове, докато биенето на сърцето й се успокои дотолкова, че да може да продължи.

Когато проговори отново, сякаш говореше насън.

— Плотът, на който работи, е всъщност една стара маса. Има чекмеджета. Отдръпнах я от стената. Беше много трудно, защото е ужасно тежка. Но исках да почистя, както му е редът, и зад нея. Видях парче плат да се подава от гърба, от една дупка, където преди са били чекмеджетата от задната страна на масата. Зачудих се какво ли е… и го издърпах.

— Пищеше като недоклано прасе — намеси се мама Ломас — Чух я чак на другия край на полето.

Джордж си пое дъх.

— Може би това има някакво безобидно обяснение, госпожо Хокин.

— О, така ли? — присмя се мама Ломас. — Я да чуем едно например. Вземи това и накарай да проверят кръвта, момче. Виж къде е кръвта, загубеняк такъв. Всичката е отпред, точно там, където може и да се очаква. Ами оръжието? Какво безобидно обяснение може да има за него? Проверете оръжието. Хващам се на бас, че от него е изстрелян патронът, който намерихте в мината. — Тя поклати отвратено глава. — Доколкото знам, ваш’те хора бяха претърсвали стаята?

— Спомням си, че господин Хокин много държеше да не се разбутва нищо в лабораторията му — каза Джордж.

— Тъкмо затова трябваше да я претърсят сантиметър по сантиметър — каза мрачно Кати. — Сега ще го арестувате ли?

— Имате ли някакъв хартиен плик, в който да сложа ризата и пистолета? — попита Джордж.

Рут се обърна към Кати с няма молба. Тя скочи и започна да рови в шкафа под умивалника. Накрая се изправи с голям кафяв хартиен плик в ръка. Джордж взе ризата за единия край и я пусна в плика, без да я докосва другаде. Пистолета уви внимателно в чиста носна кърпа и го постави върху ризата.

— Трябва да се върна в Бъкстън — каза той тихо. — Сержант Клъф остава тук, за да следи никой да не влиза в лабораторията на господин Хокин. — Той въздъхна. — Ще пратя полицаи за подробен обиск веднага, щом получа разрешение.

— А ще го арестувате ли? — настоя Кати.

— Ще получавате пълна информация за хода на събитията — отвърна Джордж.

Жените си размениха особени погледи.

— Ако не го арестувате, съветвам ви да не го връщате тук — каза мама Ломас. — Ще бъде вредно за здравето му.

Джордж я изгледа спокойно.

— Ще се престоря, че не съм чул тази заплаха, госпожо Ломас.

Върна се в Бъкстън с колата на Томи Клъф, която не бе навикнал да шофира. В душата му бушуваше странна смесица от ликуване и скръб. Паркира внимателно и тръгна нагоре по стълбите, изпълнен със спокойна решителност. Знаеше, че би било редно да говори с Карвър или с Мартин, преди да предприеме нещо, но това беше негов случай. Джордж отвори вратата и срещна погледа на Хокин, чието капризно възражение замря на устните му, щом забеляза израза на инспектора.

Джордж си пое дълбоко дъх.

— Филип Хокин, арестувам ви по подозрение в убийство.

Джордж нямаше намерение да губи време. Повлякоха Хокин надолу към килиите. Арестуваният хленчеше нещо за измислени обвинения и настояваше за адвокат. Джордж се правеше на глух. Имаше достатъчно време да се разправя с Хокин. Ако се окажеше прав, никой не би оспорил правотата на решението му. Ако грешеше, никой не би могъл да го обвини. Освен може би инспектор Карвър, който виждаше във всяка постъпка на Джордж укор към себе си и би се наслаждавал на възможността младшият инспектор да изпадне в неловко положение или дори в немилост. Но последното нещо, което интересуваше Джордж тъкмо в този момент, бе да поддържа доброто мнение на Карвър за себе си.

След като вратата се захлопна в лицето на протестиращия Хокин, Джордж дръпна Краг настрани.

— Краг, искам да се свържеш с криминалния отдел на полицията в Сейнт Олбънс, мястото, където е роден Хокин. Знаем, че няма досие, защото сержант Клъф вече направи проверка за това. Това, което ме интересува, е дали някога е имало някакви слухове, свързани с него. Клюки, намеци, каквото и да е. Всякакви обвинения, които не са били проследени, тъй като не е имало достатъчно доказателства, за да бъде повдигнато обвинение.

— Имате предвид сексуални престъпления?

— Имам предвид всичко възможно, Краг. Свържи се с местните полицаи и си поговори с тях. — Джордж осъзна, че все още стиска кафявия хартиен плик с окървавената риза и внимателно опакования пистолет. В бързината бе забравил, че е необходимо да бъдат описани и изпратени в лабораторията. Погледна часовника си. Наближаваше обед. Ако побързаше, може би щеше да успее да хване някой от съдиите в магистратурата на Хай Пийк. Беше сигурен, че няма да има проблеми с разрешението за обиск. Нямаше човек, който да не иска да се изясни изчезването на Алисън Картър, а Хокин не бе имал време да си създаде влиятелни приятели в този град, където хора, дошли от пет мили разстояние, бяха възприемани като чужденци. Джордж попълни бързо формуляра и излезе тичешком от участъка. Не се качи на колата си, а продължи да тича напряко през пазара към магистратурата. Десет минути по-късно излезе от сградата в центъра на Хай Пийк — в джоба си носеше разрешение за обиск на имението Скардейл и прилежащите сгради. В момента, в който излезе навън, изгря и слънцето и го докосна с блед лъч зимна светлина. Трудно бе да не приеме това като някаква поличба.

Върна се в централата все още с кафявия плик в ръка и установи с облекчение, че дежурен е сержант Боб Лукас. Стори му се съвсем подходящо тъкмо този човек, който го заведе за първи път в Скардейл, сега да помогне в търсенето на нещо, което можеше да се окаже решаващо за хода на следствието. Джордж му описа накратко развоя на събитията и най-сетне се зае да оформи документите, с които ризата и пистолетът трябваше да се изпратят в лабораторията. Процедурните изисквания бяха изпълнени. Междувременно Лукас събра малък екип от двама полицаи и един стажант — само толкова хора можеха да бъдат отделени от натоварената дневна смяна.

Служебната полицейска кола се движеше зад колата на Джордж, която не носеше никакви отличителни белези. Напуснаха града и се понесоха през пустия февруарски пейзаж към Скардейл. Очевидно новината за откритието на Рут се бе разпространила също тъй бързо, както на времето вестта за изчезването на Алисън. Жените стояха пред вратите на къщите, мъжете се подпираха по стените и очите им следяха неотклонно полицаите, които завиха покрай имението и се отправиха към пристройката зад него — където Филии Хокин се бе занимавал с хобито си. Мълчанието им беше дори по-обезпокояващо от вторачените им погледи.

Джордж намери Клъф, застанал пред вратата на малката каменна пристройка със скръстени ръце. От ъгълчето на устата му висеше цигара.

— Някакви проблеми? — попита Джордж.

Клъф поклати глава.

— Най-трудно ми беше да се удържа да не влизам.

Джордж отвори вратата и за първи път хвърли поглед в лабораторията на Хокин. Очевидно беше, че шестима души не могат да се поберат вътре, камо ли пък да проведат подробен обиск.

— Така — каза Джордж. — Аз и сержант Клъф се заемаме с лабораторията. Сержант Лукас, заведете хората си да започнат с къщата. Както знаете, тя вече е била претърсвана. Но тогава стремежът ни бе да се убедим дали Алисън не е оставила някакво скрито известие — и дали няма доказателства за нападение върху нея или убийство на територията на имението. Сега търсим нещо, което би хвърлило светлина върху отношенията между Филип Хокин и доведената му дъщеря, както и нещо, което би ни помогнало да разберем по-добре неговата личност. Тъй като не сме открили трупа, ни е необходимо всяко косвено доказателство, колкото и дребно да е то, за да можем да притискаме Хокин. Можете да започнете от кабинета му.

— Слушам, сър — каза мрачно Лукас. — Хайде, момчета, да разковем къщата до основи.

Четиримата униформени полицаи се отправиха към задната врата. Джордж видя Кати Ломас, която ги наблюдаваше през кухненския прозорец. Когато срещна погледа му, тя отклони очи.

— Добре, Томи, да започваме.

Джордж прекрачи прага и натисна ключа на осветлението. Червена светлина заля стаята.

— Страхотно — измърмори той. Хвърли поглед към стената и видя втори ключ. Натисна го и тогава на мястото на зловещото червеникаво осветление светна обикновена светлина. Той се огледа, за да прецени какво трябва да бъде претърсено. Като изключим тежката маса, която бе издърпана под ъгъл спрямо стената, всичко друго беше потискащо чисто и подредено. До стената имаше два големи каменни умивалника, които изглеждаха тъй, сякаш стояха тук от средновековието. Монтираните около тях водопроводни тръби бяха нови и лъскави. Такива бяха и лабораторните съоръжения.

В един ъгъл имаше два метални картотечни шкафа. Джордж отиде при тях и задърпа чекмеджетата. Бяха заключени.

— Майната му — каза той тихо.

— Няма проблем — Сержант Клъф побутна шефа си встрани. Обхвана с ръце по-близкия шкаф, издърпа го на известно разстояние от стената и го наклони назад.

— Можеш ли да го подържиш така? — попита той. Джордж се подпря на шкафа, задържайки го в същото наклонено положение. Клъф коленичи на пода и започна да бърника под шкафа. След около минута Джордж чу изщракване и приплъзване, после Клъф изръмжа доволно.

— Готово, Джордж. Крайно небрежно от страна на господин Хокин — да излезе и да остави шкафовете с картотеките си отключени.

— Започвам да преравям този — каза Джордж. — Ти прегледай масата и рафтовете.

Той издърпа най-горното чекмедже и се зае с многото папки в него. Във всяка имаше негативни ленти, фотохартия и различен брой готови снимки. Джордж прерови набързо останалите чекмеджета. Във всички положението беше същото. Той простена.

— Това ще ми отнеме цяла вечност!

Клъф дойде при него.

— Че тук има хиляди снимки!

— Знам. И все пак трябва да прегледаме всяка една поотделно. Ако изобщо някога е правил съмнителни снимки, те може да са смесени с безобидните, в което и да било от тези чекмеджета. — Джордж въздъхна.

— Да погледнем първо и в другия шкаф, просто за да си създадем представа за обема на работата — предложи Клъф.

— Добра идея — съгласи се Джордж. — По същия начин, нали? — Този път той сам издърпа шкафа и го наклони назад, за да даде възможност на Клъф да бръкне под него.

— Чакай малко — каза Клъф, който опипваше металното дъно на шкафа. — Закачих си ръкава на нещо.

Бръкна в джоба на сакото си и извади запалка, щракна и поднесе пламъка към тъмното пространство под шкафа.

— Господи Исусе Христе — каза той тихо и погледна към Джордж. — Имам хубава новина, Джордж. Тук има дупка в пода, а в дупката има сейф.

Джордж едва не изпусна шкафа от изненада.

— Сейф ли?

— Точно така. — Клъф се изправи. — Хайде да преместим това нещо и ще видиш какво имам предвид.

Измъкнаха тежкия метален шкаф от нишата му и го избутаха чак в другия край на стаята, за да имат място да огледат сейфа. Джордж клекна и се вторачи в него. Предната стена от зелен метал беше квадрат със страна около четиридесет сантиметра, имаше медна ключалка и дръжка, която стърчеше около два сантиметра над повърхността, но се побираше в кухината под дъното на металния шкаф. Той въздъхна.

— Първо трябва да снемем отпечатъците от дръжката, за да сме сигурни, че има следи от пръстите на Хокин. Нали не искаш да му се размине под предлог, че друг човек умишлено е поставил нещо в сейфа му.

— Сигурен ли си? — попита Клъф. — Ще имаме голям късмет, ако хванем дори частичен отпечатък на такава дръжка. Важно е съдържанието. Той надали е носил ръкавици, по всичко, което е вътре, сигурно има негови отпечатъци.

Джордж се отпусна на пети.

— Предполагам, че си прав. Къде е ключът?

— На негово място щях да го нося винаги със себе си.

Джордж поклати глава.

— Краг го претърси, преди да го вкараме в килията. У него бяха само ключовете от колата му. — Той се позамисли. — Иди да питаш сержант Лукас дали не са намерили ключове, които биха могли да бъдат за сейф. Аз ще продължа да оглеждам тук.

Джордж седна до масата и започна да преравя двете й чекмеджета. Вътре имаше внимателно подбран набор от полезни инструменти, ножици, професионални скалпели, пинсети, малки меки четчици и пера за рисуване с туш. Останалото беше обичайната бъркотия, която може да бъде открита в повечето чекмеджета — парчета канап, кабарчета, счупена пила за нокти, две наполовина използвани ролки с лепенки, парчета от свещи, крушки за фенер, кибритени кутии и разпилени винтчета. Никъде нямаше ключ. Джордж запали цигара и запуши яростно. Чувстваше се като пружина, натегната до последна възможност.

По време на цялото следствие се беше насилвал да съхрани обективността си, защото знаеше колко лесно се развива идея фикс, но после всички придобити сведения неволно се приспособяват, за да отговарят на изградената предварително концепция. Но ако трябваше да бъде съвсем честен, от самото начало не успя да бъде изцяло обективен към Филип Хокин. Колкото по-вероятно ставаше, че Алисън е мъртва, толкова по-вероятно ставаше и предположението, че извършителят е вторият й баща. Статистическият подход към вероятностите го поддържаше, а донякъде и собствената му неприязън към този човек. Беше се опитал да потисне инстинктивните си реакции, съзнавайки, че предразсъдъците пречат на изграждането на солидна аргументация, но Хокин постоянно се натрапваше в съзнанието му като главен заподозрян — ако неминуемото заключение на следствието по случая бе, че става дума за убийство.

Сега този извод се налагаше неудържимо. Детайлите се нагласяха по местата си, както щраква добре смазана ключалка. Оставаше единствено проблемът дали ще успее да събере достатъчно доказателства, които да превърнат сигурността в убеждение.

Джордж излезе от лабораторията и закрачи в мразовития сумрак на късния следобед. Прозорците на къщите блещукаха с жълтеникава светлина. Виждаха се фигури, които се движеха зад пердетата. Той видя как Рут Хокин прекосява кухнята и разбра, че се страхува от мига, когато ще трябва да потвърди пред нея това, в което тъй или иначе всички бяха убедени. Колкото и да се бе убеждавала, че се е примирила със загубата на дъщеря си, официалното му съобщение, че следствието по изчезването на Алисън се е превърнало вече в разследване на убийство, неминуемо щеше да й причини страдание.

Той запали цигара и продължи да обикаля лабораторията. Защо се бавеше Клъф? Не смееше да напусне лабораторията, докато обискът беше в ход. Опасяваше се, да не би да даде възможност на защитата по-късно да твърди, че инкриминиращи улики са били внесени в стаята в негово отсъствие. Но не искаше и да продължи с търсенето, защото ако предстоеше важно откритие, редно бе то да бъде направено в присъствието на свидетел. Джордж се насили да диша дълбоко, раздвижи рамене под палтото, за да разреди малко напрежението, стегнало на възли вратните му мускули.

Последната дневна светлина гаснеше зад хребета в западния край на долината. Клъф се появи, широко захилен.

— Съжалявам, че се забавих толкова — каза той, — но се наложи да преровя всички чекмеджета на бюрото. Нямаше нищо. Тогава забелязах, че нещо пречи на едно от тях да се прибира докрай. Издърпах го и — бинго! Ключът за сейфа беше залепен на гърба му с лейкопласт. — Той размаха ключа пред Джордж. — Между другото, със същия вид лейкопласт беше облепена муцуната на кучето.

— Браво, Томи. — Джордж взе ключа и влезе отново в лабораторията. Клекна край сейфа и се обърна през рамо към сержанта. — Почти се страхувам да го отворя.

— За да не откриете вътре доказателства, че тя е мъртва?

Джордж поклати глава.

— Страх ме е да не би вътре да няма никакви доказателства. Сега вече съм убеден, Томи. Прекалено много са дребните съвпадения. Хокин е убил Алисън и искам да увисне на въжето за престъплението си. — Той пъхна ключа в ключалката. Ключът се завъртя леко, без съпротива. Джордж притвори за миг очи. Преди пет минути мислеше, че не вярва в Бог, а сега се молеше като ревностен християнин.

Завъртя бавно дръжката и повдигна тежката стоманена врата. Вътре имаше само една малка купчина плътни пликове. Джордж ги извади с почти набожно внимание. Преброи ги пред Клъф, който вече беше извадил бележника и молива си.

— Шест кафяви плика — каза той, изправи се бавно и ги постави на работния плот. Изпита чувството, че ще е по-добре да седне и се отпусна на стола. Сложи си меките кожени ръкавици, с които шофираше, и започна.

Пликовете не бяха залепени, отвореният край на всеки беше само подпъхнат вътре. Джордж отвори първия плик. Вътре имаше снимки, формат двадесет на двадесет и три сантиметра. Той посви леко плика, така че снимките нападаха сами на масата — така по повърхността им нямаше да има зацапване или отпечатъци. Бяха шест. Той ги разбута с помощта на химикалката си.

На всички снимки Алисън Картър беше гола. Лицето й беше лишено от природния си чар, загрозено от страх. Тялото й по някакъв начин изразяваше нежелание да заема позите, които биха били развратни за зряла жена, но заети от дете, добиваха непоносим трагизъм. Освен, разбира се, за педофил като човека, който ги бе заснел.

Клъф надникна през рамото му.

— Господи боже — промърмори той. Гласът му трепереше от отвращение.

Джордж не можеше да говори. Събра снимките и внимателно ги пъхна обратно в плика. Във втория плик имаше голямо форматни негативи. С помощта на осветлението на работния плот установиха, че това са негативите на снимките от предишния плик. Бяха шестнайсет броя. Десет от тях Хокин бе предпочел да не копира. Доколкото можеха да преценят, на тях личеше, че Алисън плаче.

Третият плик беше още по-ужасен. Позите бяха недвусмислени. Но този път главата на момичето беше отпусната, погледът й беше напълно лишен от израз.

— Или я е напил, или й е дал някакъв наркотик — каза Клъф.

Джордж все още нямаше сили да проговори. Той прибра методично и тези снимки в съответния плик и се увери, че негативите в четвъртия плик отговарят на тях.

Петият плик надхвърли всичко, което Джордж би могъл да си представи. Този път и шестнайсетте негатива бяха копирани. Този път и самият Хокин беше на снимките заедно с доведената си дъщеря. Очевидно беше, че са правени в спалнята на Алисън. Традиционният фон подчертаваше още повече ужаса на актовите снимки, безобидна рамка на безкрайно отвратителни действия, които нито едно тринайсетгодишно дете не би трябвало да преживее. Поредица черно-бели снимки документираха насилието. Хокин гледаше в обектива, ликуващ от упражняваната власт, изправеният му пенис беше в устата, вагината или ануса на момичето. Пръстите му опипваха безмилостно, с отблъскваща ловкост тялото й.

— Мръсно копеле — простена Клъф.

Джордж рязко се отблъсна от масата. Столът му падна с трясък на пода, той бутна сержанта и успя да излезе навън, тъкмо когато надигащото се отвращение вече не можеше да бъде потиснато. С ръце на коленете той започна да повръща неудържимо, докато стомахът му се сгърчи от спазми и единственото нещо, което все още можеше да изпитва, беше болка. Облегна се на стената, като едва се удържа да не падне. Потеше се, по лицето му течаха сълзи, не забелязваше нито ледената суграшица, която брулеше долината, нито студения нощен вятър.

Би предпочел да бе намерил трупа й, вместо тези снимки на насиленото й тяло. Да, те бяха достатъчен мотив за когото и да било да избяга. Но още по-сигурен мотив за убийство — ако тя бе събрала сили да се възпротиви, ако беше заплашила насилника да проговори за отвратителната му перверзия. Джордж прекара трепереща ръка по мокрото си лице и се изправи с усилие.

Клъф, който стоеше на прага зад него, му подаде запалена цигара. Едрото му лице беше бяло като облаците по нощното небе. Джордж дръпна от цигарата и се закашля, когато димът достигна до раздразненото му от повръщане гърло.

— Още ли смяташ, че не би трябвало да има смъртна присъда? — попита той. Дъждът беше залепил косата за главата му, но той не забелязваше ледените капки, които се стичаха по лицето му.

— Мога да го убия със собствените си ръце — гласът на Клъф приличаше на ръмжене, излизащо дълбоко от гърлото.

— Запази го за палача, Томи. Този път ще действаме по всички правила. Няма да му се случат никакви злополуки, няма да се озове случайно в килия с пияница, който ненавижда изнасилвани. Ще го представим на съда цял и невредим — каза пресипнало Джордж.

— Няма да е лесно. А сега, какво да кажа на майката на Алисън? Жената на този… този звяр? Как да кажа на една жена: „И между другото, да знаеш, че човекът, за когото си се омъжила, е изнасилвал постоянно дъщеря ти, а накрая вероятно я е убил?“

— О, Господи — каза Джордж. — Извикай жена полицай. И лекар.

— Тя няма да приеме жена полицай, Джордж. Доверява се единствено на теб. И целият род е около нея. Те ще й помогнат по-добре от който и да било лекар. Просто ще трябва да влезем в къщата и да намерим начин да й го съобщим.

— По-добре ще е да съобщим и на униформените колеги. Могат да продължат да търсят, но вече конкретно снимки и негативи. — Той потрепери и си пое дъх. — Трябва да опаковаме и да опишем тези пликове. Ще ги изпратим веднага в лабораторията.

Влязоха против волята си отново в лабораторията и събраха пликовете заедно с ужасяващото им съдържание.

— Отнеси това при сержант Лукас — каза Джордж на Клъф. — Не мога да ги държа в ръце, докато разговарям с Рут Хокин. Ще погледна за последен път, да не би да сме пропуснали нещо. Ще се наложи цял лабораторен екип да прегледа негативите един по един. Но няма да е тази вечер.

Клъф потъна в нощта. Джордж прегледа още веднъж стаята, но не видя нищо друго, заслужаващо внимание. После излезе и затвори вратата. Отвън го посрещна ужасното време. Той прикрепи внимателно на вратата два полицейски печата, за да не може никой да се добере до наличните улики. Щеше да постави полицай на стража пред пристройката. А утре щеше да докара екип, който да преобърне из основи стаята и да прерови от начало до край фотографската колекция на Хокин. Доброволци щяха да се намерят.

Клъф дотича откъм къщата и каза:

— Предадох доказателствата на сержант Лукас.

— Благодаря. Виж сега, смятам да действам така. Ти поемаш роднините, аз ще говоря насаме с Рут Хокин. Кажи им само, че сме открили доказателства, че Хокин е замесен в изчезването на Алисън и че още тази вечер срещу него ще бъде повдигнато най-малко едно сериозно обвинение. От Рут зависи дали ще им каже нещо повече.

— Те ще държат да научат всичко от начало до край. Особено мама Ломас — предупреди го Клъф.

— Като държат, да дойдат в съда. Интересува ме само Рут Хокин. Тя е моят най-важен свидетел от сега нататък, и има пълното право да реши каква част от истината може да бъде казана на близките й — каза решително Джордж. — Кажи им възможно най-малко. — Той изпъна рамене и хвърли цигарата си. Прекара ръка през мократа си коса и опръска Клъф с дъждовни капки. — Така — пое си дъх и добави: — да вървим.

Влязоха през задната врата, преминаха антрето и потънаха в топлината на задимената кухня. Към поддържащата група на мама Ломас и Кати се бяха присъединили сестрата на Рут, Дайан, и майката на Джанет, Морийн. Лицата на петте жени се изопнаха от страх, когато видяха мрачните изражения на влезлите мъже.

— Имаме новини, госпожо Хокин — каза с усилие Джордж. — Бих искал да разговарям с вас насаме, ако не възразявате. Моля останалите дами да излязат със сержант Клъф, който ще им обясни за какво става дума.

Кати отвори уста да възрази, но видя лицето на Джордж и се отказа.

— Ще минем през приемната — каза тя кротко.

Докато излизаха един по един, Рут мълчеше. Лицето й беше като затворена врата, здраво залостена с резета. Лицевите й мускули се издуваха от усилието да мълчи. Тя не откъсваше очи от Джордж, докато той сядаше на масата срещу нея. Той изчака вратата да се затвори зад Клъф, после каза:

— Няма лесен начин да ви кажа това, госпожо Хокин. Открихме доказателства, че Филип Хокин е упражнявал сексуално насилие върху дъщеря ви. За това не може да има никакво съмнение, и срещу него ще бъде повдигнато обвинение още днес.

От устните й се изтръгна скимтене, но очите й не се откъсваха от лицето му. Той се поразмърда на стола и автоматично посегна към цигарите си. Предложи и на нея, но тя само поклати глава, затова той остави пакета на масата между двамата.

— Ако добавим доказателствения материал, открит от вас в лабораторията — ризата с петна от кръв и пистолета — се налага един извод: че най-вероятно я е убил. Много, много съжалявам, наистина, госпожо Хокин.

— Не ме наричайте така — каза тя, преглъщайки хлиповете си. — Не ме наричайте с неговото име.

— Няма — обеща Джордж. — И ще се погрижа никой друг полицай да не ви нарича така.

— Сигурен сте, нали? — каза тя с изтръпнали устни. — В сърцето си сте убеден, че тя е мъртва?

Джордж би предпочел да бъде където и да е другаде, само не и в кухнята на Рут Картър, прикован от очите й към истината.

— Така е — каза той. — Нямам причини да вярвам в нещо друго и голямото количество косвени доказателства навеждат единствено на това заключение. Бог ми е свидетел, че не ми се иска да вярвам в това, но няма друг изход.

Рут започна да се полюлява на стола си с ръце, скръстени пред гърдите. Пръстите й се забиваха под мишниците като нокти на хищна птица. После отметна глава и зави нечленоразделно — като агонизиращо, смъртно ранено животно. Джордж седеше като вкаменен, напълно безпомощен. Знаеше само, че в никакъв случай не бива да я докосва.

Воят секна и главата й се отпусна на гърдите. Челюстите й увиснаха, лицето й беше зачервено. Непролети сълзи блестяха в очите й.

— Направете така, че да го обесят — каза тя, твърдо и ясно.

Той кимна, взе пакета с цигари и си запали една.

— Ще опитам да направя всичко, което е по силите ми.

Тя поклати глава.

— Не опитвайте, а го направете, Джордж Бенет. Защото ако го изпуснете, с него ще се заеме някой друг, но няма да бъде милостив като палача. — Ожесточението като че ли изсмука и последната й енергия. — Сега си вървете.

Джордж се изправи бавно.

— Ще се върна утре за да взема показанията ви. Ако имате нужда от нещо, каквото и да било, потърсете ме в централата на полицията. — Той бръкна в джоба си, извади бележник, откъсна лист от него и надраска домашния си телефонен номер. — Ако не съм в участъка, потърсете ме у дома. По всяко време. Наистина съжалявам.

Той тръгна да излиза заднишком. Намери с опипване дръжката на вратата, затвори я зад себе си и се облегна на стената. Цигареният дим се виеше нагоре по ръката му в накъсана спирала. Чу гласове откъм другия край на входното антре и се упъти към безрадостното помещение, където останалите жени бяха обсадили Томи Клъф.

— Оставете чирака, иде майсторът — каза Морийн Картър, щом видя Джордж. — Кажете ни, ще обесите ли това копеле Хокин?

— Аз не вземам тези решения, госпожо Картър — отвърна Джордж. Надяваше се да не му личи доколко няма вече сили да спори. — Позволявам си да отбележа, че бихте оползотворили по-добре времето и силите си, ако отидете при Рут. Тя има нужда от вашата подкрепа. Ние след малко си тръгваме, но през нощта пред пристройката ще остане пазач. Ще ви бъда задължен, ако всички отидете при Рут, и ако се постараете да си припомните и най-дребната подробност, която би ни помогнала да изградим обвинението.

— Той е прав, оставете го на мира — каза неочаквано мама Ломас. — Вижте, че е още момче, а му се събра много за един ден. Хайде, момичета. Най-добре ще е да отидем при Рут. — Тя ги подбра пред себе си, но на вратата се обърна, за да нанесе неизбежния последен удар. — Имай предвид, че следващия път няма да ти се размине така лесно, момче. Стягай се — тя поклати глава. — Старият скуайър е виновен. Трябва да е бил наясно. Достатъчно е да прекараш половин час с Филип Хокин, за да разбереш, че пожалиш ли такъв, трябва да не си наред.

Вратата се затвори след нея с рязко тракване.

Джордж и Клъф се отпуснаха едновременно, като по сценарий, в двата стола един срещу друг. Лицата им издаваха душевното им изтощение.

— Не искам никога вече да върша такова нещо — каза Джордж през дима от цигарата си. Огледа се, търсейки къде да изтръска пепелта, но никой от декоративните предмети в стаята не приличаше на пепелник. Накрая започна да тръска зад решетката на камината.

— Хващам се на бас, че ще ти се случи неведнъж до пенсия — каза Клъф.

Отвън започна да звъни телефонът. Някой вдигна слушалката на шестото или седмото иззвъняване. Чу се тих говор, после към вратата на дневната приближиха нечии стъпки. Дайан Ломас надникна и каза:

— За инспектора е. Обажда се някой си Карвър.

Джордж се изправи уморено и излезе от стаята. Вдигна слушалката и каза:

— Инспектор Бенет.

— По дяволите, какви игри разиграваш, Бенет? Алфи Нейдън седи тук и ми вади душата, че сме натъпкали клиента му в килия, без да спазваме правилата на елементарна учтивост, а ти си го зарязал там и си хукнал пак из Дербишър да гониш тоя, дето духа.

А как всъщност най-скъпият адвокат в града бе установил, че Филип Хокин е арестуван? Това би искал да узнае Джордж. Краг беше безполезен мухльо, но никога не би се обадил на адвоката без заповед от Джордж. Изглежда, Карвър не си бе взел поука от случая със смъртта на Краудър и пак си играеше на господ. Джордж си прехапа устните, за да не отговори гневно, и каза:

— Тъкмо се канех да се върна в централата, за да повдигна обвинение срещу господин Хокин.

— Обвинение в какво? Нейдън казва, че си арестувал Хокин по подозрение в убийство. На първо място, няма доказано убийство, за да го обвиниш в такова! — провлаченият акцент на Карвър ставаше по-подчертан, когато се вълнуваше. Беше явно, че ще избухне всеки момент — и нямаше да е само той.

Джордж отново потисна гнева си и каза спокойно:

— Ще го обвиня в изнасилване, сър. И то само като начало. Това ще ни даде време да разпитаме в прокуратурата как се действа при обвинение в убийство без наличие на труп.

От другата страна се възцари удивено мълчание.

— Изнасилване ли? — проточи Карвър недоверчиво, на срички.

— Имаме снимки като доказателствен материал, сър. Можете да ми вярвате, че няма никакво място за съмнение. А сега моля да ме извините, но трябва да затворя. Ще се върна след половин час и ще ви представя доказателствата. — Джордж затвори внимателно телефона. Когато се обърна, видя сержант Лукас, застанал на вратата на кабинета. — Инспектор Карвър държи да се върнем в Бъкстън — каза той. — Трябва да взема онези пликове. Мога ли да ти поверя организирането на поста пред пристройката?

— Ще се заема с това, сър. Исках само да кажа, че преровихме всички книги в кабинета. Вътре няма снимки — но ще продължим да търсим. Успех с Хокин. — Той кимна окуражително. — Да се надяваме, че ще реши да не утежнява още повече положението на госпожа Хокин и ще си признае.

— Някак не ми се вярва, Боб — каза Клъф откъм входната врата. — Прекалено е нагъл.

— Да не забравя, тя не иска вече да я наричаме госпожа Хокин — Джордж въздъхна. — Вероятно трябва да й казваме госпожа Картър. Кажи на останалите. — Той прекара ръка по все още мократа си коса.

— Хайде тогава. Да вървим и да накараме това копеле да страда.

4.

Когато видя снимките, Карвър занемя. Джордж предполагаше, че това няма да е последният път, когато ще наблюдава този ефект. Карвър се взираше в тях, като че ли се надяваше, че ще може да изтрие образите и да ги превърне в картички с изгледи от Скардейл, като онези, които Хокин продаваше по магазините. После се обърна рязко и посочи един лист хартия.

— Това е домашният телефон на Нейдън. Държи да присъства на разпитите. — Той стана и взе палтото си от закачалката зад бюрото.

— Вие няма ли да присъствате, сър? — попита Джордж. В гласа му се прокрадваше нещо като разочарование.

— Случаят си е твой от самото начало. Приключи го сам — каза студено Карвър и навлече палтото си. — Оправяйте се двамата с Клъф.

— Но, сър… — започна Джордж и спря. Искаше да каже, че никога досега не е имал толкова сериозен случай, никога не е водил следствие с толкова малко опорни точки, че Карвър като старши инспектор е длъжен да поеме ръководството в такава ситуация. Млъкна, защото осъзна, че Карвър е убеден, че обвинението по случая ще се провали и не иска да е замесен в провала.

— Какво но?

— Нищо, сър.

— Какво чакате тогава? Не мога да затворя кабинета си, докато стърчите тук като дърво.

— Съжалявам, сър. — Джордж взе листа от бюрото на Карвър, обърна се и тръгна към вратата. — Сержант — извика той през рамо към Клъф, — вземи си палтото и да тръгваме.

Изненадан, Клъф се подчини. Карвър се намръщи.

— Къде сте тръгнали? Имате затворник, когото да обвините и разпитвате.

— Ще се обадя на господин Нейдък да дойде тук след един час. През това време ще отидем със сержант Клъф да хапнем. И двамата не сме яли от закуска, а един тежък разпит не може да се издържи само на никотин и кофеин — каза категорично Джордж.

— На това ли ви учиха в университета? — каза иронично Карвър.

— Не, сър, научих го от главен инспектор Мартин. Той винаги казва, че не можеш да пратиш войската в сражение на гладен стомах. — Джордж се усмихна. — А сега моля да ни извините, но имаме работа.

Той вдигна слушалката и набра номера. Чувстваше и с гърба си яростния поглед на Карвър.

— Ало? Господин Нейдън? На телефона криминален инспектор Бенет от Бъкстънската полиция. Възнамерявам да разпитвам вашия клиент по подозрение в изнасилване и убийство след един час. Ще ви бъда много задължен, ако присъствате… Да, очаквам ви, благодаря.

Натисна вилката и набра нов номер.

— Ан? Аз съм… — Обърна се и изгледа Карвър, който изпуфтя и излезе гневно от кабинета.

Точно един час по-късно Алфи Нейдън влезе в стаята за разпити. Той беше образец на преуспелия провинциален адвокат. Малкото му шкембенце беше стегнато в безукорен, тъмен костюм с жилетка. На месестия му нос висяха очила с половинки стъкла в златни рамки. Бузите му бяха румени, плешивото му теме отразяваше светлината, брадичката му беше толкова гладка, като че се бе бръснал специално, преди да излезе тази вечер. Човек можеше лесно да се заблуди и да го вземе за глупак, ако не бяха очите му — малки и тъмни, те просветваха като стъклените очи на едновремешните плюшени мечета и не бяха никога в покой, освен когато се вторачваше в лицето на свидетел. Очите на Нейдън рядко пропускаха нещо. Беше сериозен противник и Джордж съжаляваше, че Хокин се оказа толкова добре ориентиран, че бе ангажирал тъкмо него.

Веднага щом Клъф въведе Хокин, преминаха бързо през встъпителните формалности. Хокин не говореше, само беше свил неприязнено устни. Изглеждаше също толкова елегантен и самоуверен, както и сутринта.

Джордж произнесе традиционното предупреждение, после каза:

— След като бяхте арестуван по подозрение в убийство тази сутрин, получих разрешение за обиск от магистратурата в Хай Пийк. — Той подаде документа на Нейдън, който го прегледа и кимна. — Аз и подчинените ми проведохме обиска в имението Скардейл днес следобед. В процеса на обиска открихме сейф, вграден в пода на пристройката, която сте превърнал във фотографска лаборатория. Когато сейфът беше отворен с помощта на ключ, скрит в кабинета ви в имението, открихме вътре шест кафяви плика.

— Шест ли? — попита Хокин.

— Шест плика, в които намерихме снимки и негативи. Тази находка е повод да повдигна срещу вас, Филип Хокин, обвинение в изнасилване.

По време на формалните встъпителни думи на Джордж лицето на Хокин не беше трепнало. „Значи, няма да капитулира, каза си Джордж. Мисли си, че ще се измъкне от по-сериозно обвинение, затова ще си мълчи и няма да рита за изнасилването.“

— Можем ли да видим доказателствата? — попита спокойно Нейдън.

Джордж отправи въпросителен поглед към Хокин.

— Наистина ли държите вашият адвокат да види снимките? Искам да кажа, господин Нейдън е най-доброто, на което можете да се надявате. Може би няма да рискувате да се откаже да ви защитава.

— Господин Бенет — обади се предупредително Нейдън.

— Не би могъл да ме защитава от копелета като вас, ако не знае какво сте фалшифицирали — каза Хокин. Тонът му започваше да се отдалечава от сутрешната пренебрежителна изисканост.

Джордж отвори папката пред него. Докато той и Клъф отсъстваха, Краг бе подредил всяка снимка и негатив в отделни пластмасови джобове. Дежурният от нощната смяна бе ги номерирал при поставянето им в пликовете. Утре щеше да дойде ред на специалистите от лабораторията. Но днес Джордж имаше нужда от доказателствата.

Постави мълчаливо първата снимка пред Хокин и Нейдън. Хокин кръстоса крака и се обърна към Нейдън:

— Донесохте ли цигари?

Нейдън откъсна ужасения си поглед от снимката и изгледа Хокин, като че беше същество от друг свят.

— Какво? — попита той едва чуто.

— Цигари. Свърших ги — поясни Хокин.

Нейдън примигна десетина пъти едно след друго, после отвори чантата с документи. Извади неразпечатана кутия „Бенсън енд Хеджис“ и я подхвърли на Хокин, който подчертано не гледаше снимките, поставяни една след друга пред Нейдън. Адвокатът беше като вцепенен от тази документация на омерзението. Когато пред него беше поставена и последната снимка, той се прокашля.

— Фалшифицирали са ги — каза Хокин. — Всички знаят, че снимки могат да се фалшифицират. Не можаха да изяснят изчезването на доведената ми дъщеря и сега се опитват да накиснат мен, за да се изкарат положителни герои.

— Разполагаме и с негативи — каза твърдо Джордж.

— Негативи също се фалшифицират — отвърна презрително Хокин. — Първо фалшифицираш снимката, после я преснимаш — и готово, ето ти негатив, от който може да се копира.

— Да не би да отричате, че сте изнасилвал Алисън Картър? — попита невярващо Джордж.

— Да — каза категорично Хокин.

— Разполагаме също с изцапана с кръв риза, идентична с поръчаните от вас при лондонски шивач. Ризата също беше скрита във вашата лаборатория.

Най-сетне Хокин доби стреснато изражение.

— Какво?

— Ризата е силно зацапана с кръв отпред, по долната част на ръкавите и маншетите. Убеден съм, че лабораторният анализ ще докаже, че става дума за същата кръв, която бе открита и по бельото на Алисън.

— За каква риза говорите? В лабораторията ми нямаше никаква риза — възкликна Хокин, приведе се напред и размаха цигарата си във въздуха, за да подчертае казаното.

— Точно там е била открита. Заедно с пистолета.

Очите на Хокин се разшириха.

— Какъв пистолет?

— Уебли, 38-ми калибър. Същият пистолет, който е бил откраднат от дома на съседа на майка ви, господин Уелс, преди две години.

— Нямам пистолет — запелтечи Хокин. — Ужасно грешите, Бенет. Мислите си, че можете да ме натопите и да ви се размине, но не сте толкова хитър, колкото се мислите.

Усмивката на Джордж беше ледена като вятъра, който свиреше отвън.

— Държа да ви предупредя, че възнамерявам да представя доказателствата на прокуратурата и съм убеден, че ще ни бъде позволено да повдигнем срещу вас обвинение в убийство — продължи той неумолимо.

— Това е възмутително! — избухна Хокин. Обърна се на стола си и насочи гнева си към адвоката: — Кажете им, че не могат да постъпват така. Разполагат само с някакви гадни фалшифицирани снимки. Кажете им!

Нейдън очевидно би предпочел да си беше останал у дома.

— Трябва да ви предупредя да не казвате нищо повече, господин Хокин. — Хокин отвори уста да възрази. — Нито дума, господин Хокин — повтори Нейдън. Резкият тон противоречеше на благодушното му изражение. — Господин Бенет, клиентът ми няма да отговаря засега на въпросите ви. Настоявам да ми се осигури възможност преди това да разговарям насаме с него. Ще се срещнем утре в съда.

Джордж се взираше в пишещата си машина. Трябваше да изготви описание на обвинението в изнасилване за униформения инспектор, който осъществяваше връзката с магистратурата. Ставаше дума за директно изискване обвиненият да не бъде пускан под гаранция. Имайки предвид, че самият Алфи Нейдън щеше да защитава скуайъра на Скардейл пред съд, съставен от местни величия, Джордж не искаше да поема никакви рискове. Ужасната болка, която пулсираше в главата му, никак не му помагаше. Едва устояваше на изкушението да пише с едно затворено око, за да я облекчи.

Той въздъхна, запали нова цигара и измърмори:

— Основания за възражение срещу освобождаване под гаранция…

На вратата се почука леко. По това време на нощта можеше да е само някой от дежурните, който сигурно го бе съжалил и му носеше чай.

— Влез — извика Джордж.

На вратата застана главен инспектор Мартин, облечен в смокинг, също така безупречен, както и униформата му.

— Прекъсвам ли ви? — попита той.

— Много се радвам на прекъсването — отвърна искрено Джордж.

Мартин седна на стола срещу него и измъкна от задния си джоб сребърна манерка.

— Имате ли от какво да пиете? — попита той.

Джордж поклати глава.

— Съжалявам, няма дори мръсна чаша.

— Няма значение, ще караме като на фронта — каза Мартин, отпи от манерката, избърса гърлото и я подаде на Джордж.

— Давай, имаш нужда.

Джордж отпи благодарно глътка бренди. Затвори очи и се наслади на изгарящата топлина, която се плъзна по гърлото и стопли гърдите му.

— Не знаех, че имате и медицинска квалификация, сър. Точно от това се нуждаех.

— Бях на вечеря на масонската ложа. И Карвър беше там. Той ми каза какво сте предприели. — Мартин изгледа спокойно Джордж. — Предпочитам да чуя твоята версия.

— Ами… днес събитията се развиха много бързо. Смущаваше ме онази история със снимката във вестника. Имах чувството, че трябва да я поразровя. Но нямах предвид нещо друго, освен да разпитам Хокин така, че да го объркам и да видя дали няма да изтърси нещо. Тогава се обади жена му… Помислих дали да не мина първо при вас, преди да претърсим имението, но щяха да затворят магистратурата, и нали знаете как ни разиграват понякога с подписването на заповеди. Затова… предпочетох да избързам.

— Какво точно ни предстои?

— Засега е обвинен в изнасилване. Утре сутрин ще поиска пускане на свобода под гаранция. Тъкмо пиша документацията. Имайте предвид, че е наел Алфи Нейдън и той вече готви защита въз основа на твърдението, че сме фалшифицирали всичко, за да не излезе, че напълно сме се провалили в случая Алисън Картър.

Мартин изпръхтя презрително.

— Този номер няма да мине. Не ми се вярва да разполагаме с фотограф, който би могъл да направи нещо подобно, нито пък с необходимите съоръжения. Но ще размъти водата и той може да успее да се измъкне. Съдебните заседатели са непредсказуеми, а той е хубав мъж — Мартин извади кутия за пури от вътрешния си джоб. Поразхлаби папийонката и разкопча горното копче на ризата си. — Така е по-добре — допълни той. — Пура?

— Благодаря, оставам на цигари.

Двамата запалиха.

Мартин издуха струя син дим.

— Какви основания имаме да го обвиним в убийство. Опиши ми всичко.

Джордж се облегна на стола си.

— Първо, знаем, че е насилвал доведената си дъщеря и й е правил порнографски снимки. Второ, той твърди, че целия следобед на деня, в който тя изчезна, е прекарал сам в лабораторията си. Но имаме двама свидетели, които са го видели да прекосява полето между двете горички — тази, в която открихме кучето на Алисън и другата, в която имаше следи от борба.

— Показателно — беше коментарът на Мартин.

— Трето, кучето е живяло в неговия дом. Този, който е успял да облепи муцуната му с лейкопласт, без да бъде ухапан, трябва да е бил познат на кучето. Ще трябва да разпитаме аптеките в околността, за да установим дали някой не си спомня да му е продавал лейкопласт. Четвърто, всички жители на селото твърдят, че никога не са чували за изоставената оловна мина — с изключение на мама Ломас. Но книгата, съдържаща подробно описание на входа към мината, беше открита в библиотеката в кабинета на Хокин.

— Силно доказателство, но все пак косвено.

Джордж кимна.

— Всички доказателства са косвени. Но като си помислите, в колко случаи имаме свидетелства на очевидец на убийство?

— И това е вярно. Продължавай.

Джордж помълча, за да събере мислите си.

— Така. Пето, Хокин има същата кръвна група като лицето, зацапало със сперма бельото на Алисън. На дрехите бяха открити и петна от кръв, от същата кръвна група като тази на Алисън и като кръвта, открита по дървото в горичката. Доказано е, че кръвта е на лице от женски пол. Логично е да предположим, че Алисън е била най-малкото тежко ранена, ако не убита, от този, който я е изнасилил. Снимките доказват, че това най-вероятно е бил Хокин. Шесто, неговият сигнал, че е разпознал Алисън на снимка от мач във вестника. Това е точно повторение на една статия за другото изчезнало момиче, Полин Рийд. Предполагам, че по този начин е искал да се покаже като разтревожен и загрижен баща. Нещо, което дотогава съвсем не му личеше, държа да подчертая. Седмо, имаме откритите в оловната мина куршуми. Единият бе достатъчно съхранен, за да бъде доказано, че е изстрелян от пистолет Уебли, 38-ми калибър. Точно такъв пистолет е бил откраднат от дом, в който преди две години Хокин е бил постоянен гост. Точно такъв пистолет с изпилен сериен номер е бил открит в неговата лаборатория. Все още не знаем дали човекът, чийто пистолет е бил откраднат, ще идентифицира оръжието като свое. Не знаем също дали от този пистолет са изстреляни куршумите, открити в мината. Но скоро ще знаем.

Накрая имаме и окървавената риза. Същата като поръчваните от Хокин в Лондон, включително и етикетът на яката. Много изцапана с кръв. Ако кръвта се окаже същата като тази, която по косвени доказателства считаме за кръвта на Алисън, това доказва, че Хокин е упражнил насилие върху нея. — Джордж повдигна вежди. — Какво ще кажете?

— Ако бяхме намерили труп, веднага бих те посъветвал да го обвиниш. Но труп няма. Не съществува пряко доказателство, че Алисън не е жива и здрава. Прокуратурата никога няма да допусне обвинение в убийство без наличието на труп.

— Съществува прецедент — възрази Джордж. — Хейг, убиецът, унищожавал телата на жертвите си с киселина. Тогава също не е имало труп.

— Но е имало доказателство, че е съществувал труп, унищожен впоследствие и лабораторните анализи категорично доказали коя е жертвата, ако си спомням правилно — каза Мартин.

— Има и втори прецедент, с по-малко доказателствен материал. От хиляда деветстотин петдесет и пета година. Поляк, бивш военен, обвинен, че е убил търговския си партньор. Тезата на обвинението била, че нахранил с трупа прасетата във фермата, която стопанисвал заедно с убития. Единственото основание на обвинението били твърденията на съседи и приятели, че двамата партньори се карали. Били открити петна от кръв в кухнята на фермата, а партньорът на поляка изчезнал безследно, като оставил дори спестяванията си в банката. Ние разполагаме с доста повече доказателства. Не съществува доказателство някой да е виждал Алисън от мига на изчезването й до настоящия момент. Имаме доказателство, че е била обект на сексуално насилие, както и че е загубила значително количество кръв. Практически невероятно е да бъде жива, нали?

Мартин се облегна назад. Димът от пурата му се виеше към тавана.

— Има значителна разлика между „практически невероятно“ и „извън сферата на реалните възможности“. Дори ако приемем, че пистолетът бъде идентифициран. Ако е стрелял в нея отблизо, защо има два куршума, забити в стената?

— Може би първоначално е успяла да се измъкне от него и той е стрелял, за да я сплаши. Може да се е борила и той да е изстрелял въпросните два куршума, за да я стресне, да я накара да му се подчини?

Мартин се замисли.

— Възможно е. Но защитата ще използва тези два куршума, за да обърка съдебните заседатели. Освен това, ако е убил момичето в запустялата мина, за какво му е било да мести оттам тялото?

Джордж отметна косата от челото си.

— Не знам. Може да е знаел още по-сигурно място, на което да го скрие. Би трябвало да е така, нали? В противен случай досега щяхме да сме я открили.

— Ако е имал по-добро място за укриване на трупа, защо е оставил доказателства за сексуално насилие в мината?

Джордж въздъхна. Въпросите на Мартин го дразнеха, но съзнаваше, че адвокатите на защитата ще бъдат сто пъти по-нападателни.

— Не знам. Може да не е имал възможност да укрие уликите. Трябвало е да се появи на масата за вечеря. Не е можел да си позволи да закъснее тъкмо тази вечер. А докато е приключил с вечерята, вече се е било разчуло за изчезването на Алисън и той не е посмял да се върне.

— Неубедително е, Джордж. — Мартин се изправи на стола и го погледна в очите. — Не е достатъчно. Трябва да намериш трупа.

Трета част
Съдебни процеси и изпитания

Отказ на пускане под гаранция

Всичко приключи за минути. Докато оглеждаше залата, Джордж отбеляза учудването, изписано по лицата на всички жители на Скардейл, които се бяха явили в пълен състав. Бяха дошли да задоволят примитивния си инстинкт, да видят човека, когото бяха закарали на подсъдимата скамейка. Имаха нужда от някаква церемония, за да задоволят този свой инстинкт, но тук, в модерната съдебна зала, която приличаше повече на училищна приемна, отколкото на представите за „Олд Бейли“[1], получени от филмите и телевизията, нямаше нищо, което да отговаря на изискванията им.

Седмината мъж и осемте жени демонстрираха всички характерни черти на жителите на Скардейл — от клюнестия нос на мама Ломас до лицето на Брайън Картър, издялано сякаш от плоски камъни.

Набиваше се на очи отсъствието на Рут Картър.

Разбира се, представителите на пресата бяха тук, макар и не така многочислени, както щяха да бъдат за процеса. На този етап им се налагаха такива ограничения на публикациите, че почти не си струваше да идват. Поради презумпцията за невинност до доказване на противното, сега, когато срещу Хокин бе повдигнато конкретно обвинение, редакторите на вестниците трябваше да пипат внимателно. Всеки намек, че срещу Хокин предстои да бъде повдигнато и друго обвинение, в убийство, беше табу.

Затворникът беше въведен в залата, където заседаваше мировият съд. В състава на съда влизаха двама мъж и една жена. Присъстваше и Алфи Нейдън, готов с изказването си, както и дежурният съдебен инспектор. Най-спокоен от всички изглеждаше Хокин. Току-що избръснатото му лице беше образец на чистота и невинност, тъмната му коса блестеше на светлината на лампите. Сред публиката се понесе тих шепот, прекъснат от рязкото предупреждение на разсилния.

Секретарят на съда стана и прочете обвинението срещу Хокин. Едва бе приключил, и Нейдън скочи.

— Трябва да представя възражение пред уважаемия съд. Както е известно на уважаемия съд, по силата на параграф тридесет и девети от Закона за правата на децата и непълнолетните, дълг на съда е да защитава анонимността на малолетни и непълнолетни, станали жертва на сексуално насилие. Поради това би било редно съдът да не допуска представителите на печата да съобщават името на обвиняемия — тъй като по този начин ще бъде идентифицирана косвено и жертвата, след като съществува предположение за роднинска връзка с обвиняемия.

Нейдън седна, изправи се съдебният инспектор. Той беше обсъдил този въпрос предварително с Джордж и главен инспектор Мартин.

— Бих се противопоставил на такова решение — каза той замислено. — Първо поради изключително тежките обстоятелства, свързани с този случай. Нашето убеждение е, че обвиняемият не за първи път упражнява сексуално насилие върху малолетни. Огласяването на името му може да подтикне други негови жертви да се свържат с нас. — Тази част от аргументацията беше изстрел в тъмното; опитите на Краг да измъкне някакви клюки от полицаите в Сейнт Олбънс бяха ударили на камък. Джордж имаше намерение да изпрати Клъф да опита повторно, но засега можеха само да гадаят.

— Второ — продължи инспекторът, — обвинението счита, че жертвата на сексуалното насилие вече не е между живите и затова няма нужда от защитата на съда.

Публиката ахна. Една от жените от Скардейл издаде тих стон. Журналистите започнаха да се споглеждат озадачено. Можеха ли да огласят това изявление, след като бе направено на открито заседание на съда? Или въпреки това щеше да се счита за обида на съда? Трябваше ли да изчакат решението на съдиите?

Нейдън пак скочи.

— Ваша милост — възрази той, въплъщение на възмущението. — Това е възмутителна инсинуация. Вярно е, че предполагаемата жертва на предполагаемото насилие е изчезнала от дома си, но твърдението на полицията, че тя е мъртва, има за цел само оклеветяване на клиента ми. Настоявам да наредите пресата да не огласява нищо повече от това, че анонимен мъж е обвинен в изнасилване.

Съдиите зашушукаха. Джордж барабанеше нетърпеливо с пръсти по коляното си. Честно казано, слабо го интересуваше дали името на Хокин ще бъде публикувано във вестниците или не. Искаше само да продължи с разследването.

Най-сетне председателят на съда се изкашля и започна:

— Ние сме на мнение, че докато се изяснява въпросът за пускане на арестувания под гаранция, пресата няма право да споменава името му. Но това решение се отнася само за настоящото заседание и не обвързва с нищо съда по отношение на по-нататъшната му работа.

Нейдън кимна.

— Много съм задължен на съда — каза той.

Когато следващото заседание по обвинението бе отложено за след четири седмици, Нейдън отново скочи.

— Моля уважаемият съд да обмисли пускането на моя клиент под гаранция. Клиентът ми е виден представител на местната общественост, неосъждан, с безукорно досие. Той управлява голямо имение и несъмнено отсъствието му ще причини затруднения на арендаторите.

— Глупости! — разнесе се глас от залата. Джордж разпозна Брайън Картър, чието лице беше пламнало от възмущение. — По-добре сме си без него!

Председателят на съда беше смаян.

— Накарайте този човек да напусне залата — каза той, вбесен от такава проява на незачитане.

— Сам ще си тръгна — извика Брайън, преди още някой да бе могъл да отиде при него, и излезе, блъскайки вратата зад себе си. Възцари се удивено мълчание.

Председателят на съда си пое дълбоко дъх.

— При още една такава проява ще опразня залата — каза той вдървено. — Моля, продължавайте, господин Нейдън.

— Благодаря. Както казах, присъствието на господин Хокин е жизненоважно за управлението на земите към имението Скардейл. Както вече знаете, доведената му дъщеря е изчезнала и той е убеден, че мястото му е край съпругата му, за да я успокоява и утешава. Той не е безотговорен престъпник без постоянно местожителство и няма никакво намерение да напуска областта. Настоявам да разрешите пускане под гаранция предвид извънредните обстоятелства.

Инспекторът бавно се изправи.

— Моля уважаемият съд да има предвид, че полицията се противопоставя на пускането под гаранция, тъй като обвиняемият разполага с достатъчно средства, за да се опита да избяга. Той не е местен жител, преместил се е да живее в областта едва преди година, след смъртта на чичо си, когото е наследил. Безпокои ни също възможността да се опита да повлияе на свидетелите. Много от потенциалните свидетели на обвинението са не само негови арендатори, но и на служба при него, и съществува реална опасност от сплашване. Освен това полицията е на мнение, че става дума за много тежко престъпление, а е вероятно да бъдат повдигнати още по-сериозни обвинения срещу обвиняемия в близко бъдеще.

Джордж забеляза с облекчение, че жената — съдия кимаше категорично при всеки споменат аргумент. Каза си, че ако другите се колебаят, нейното убеждение ще бъде достатъчно да им повлияе. Когато съдът се оттегли на съвещание, на пейките, където седяха журналистите, забръмчаха оживени разговори. Хората от Скардейл стояха спокойно, без да разговарят помежду си. Очите им не се откъсваха от тила на Филип Хокин. Самият Хокин разговаряше задълбочено с адвоката си.

На Джордж му се пушеше неудържимо.

След няколко минути съдиите се върнаха по местата си.

— Съдът отказва да пусне обвиняемия под гаранция — каза решително председателят на съда. — Отведете го.

Докато минаваше покрай Джордж, Хокин му отправи поглед, изпълнен с искрена ненавист. Джордж гледаше, като че ли пред него няма никого. Винаги бе вярвал, че привързаността носи само вреда.

„Дейли Нюз“, вторник, 6 февруари 1964 г., стр. 2

РЕШЕНИЕ НА МИРОВИЯ СЪД

„Мъж, обвинен в изнасилване, се изправи вчера пред мировия съд на Хай Пийк в Бъкстън. Съдът отказа разрешение за пускане под гаранция. Мъжът, чието име не може да бъде цитирано по съображения на съда, е жител на дербишърското село Скардейл.“

[1] Името на централния лондонски съд, в който са се гледали наказателни дела — Бел.прев. ↑

Обвинението в убийство

„Странно, мислеше си, Джордж, колко си приличат офисите на обществените инстанции.“ По някаква причина бе очаквал офисът на Главната прокуратура да отговаря по внушителност на името й. Но въпреки че сградата от епохата на регентството[1] на Куин Ан Стрийт беше пълна противоположност на модерната сграда на бъкстънската полицейска централа, вътрешността изглеждаше като канцелариите на всички останали държавни инстанции. Юристът, с когото той и Клъф трябваше да се срещнат четири дни след като бе отказано пускането под гаранция, обитаваше помещение, толкова подобно на собствения му кабинет, че Джордж почти се обърка. Същите картотечни шкафове с натрупани и отгоре папки, купчина юридически наръчници на перваза на прозореца, препълнен пепелник. Дори линолеумът на пода беше същият, стените бяха боядисани в същия сиво-бял цвят.

Джонатан Причърд също не оправда очакванията му. Причърд беше около тридесет и петгодишен, с морковеночервена коса, която явно не можеше да придобие приличен вид. Кичурите й стърчаха на всички посоки, че дори бяха образувани нещо като гребен над челото му. Чертите му бяха също абсолютно неправилни. Очите му, сивосинкави като уелски шисти, бяха кръгли, раздалечени, със златисти мигли. Краят на дългия му, кокалест нос беше изкривен на една страна, устата му беше присвита на друга, като в кисела усмивка. Единственото подредено нещо в него беше безукорният му тъмносив костюм на тънки райета, ослепително бялата риза и съвършеният възел на вратовръзката.

— Така значи — заяви юристът, като скочи на крака, за да ги поздрави. — Вие сте момчетата, дето си нямат труп. Хайде, сядайте. Надявам се вече да сте пийнали нещо, защото тук при нас няма никакъв шанс човек да се сдобие с прилично кафе. — Остана учтиво прав, докато Джордж и Клъф се настаниха по столовете, после се отпусна на собствения си разнебитен въртящ се стол. Отвори едно чекмедже, измъкна оттам чист пепелник и го побутна към тях.

— Дотук стига нашето гостоприемство — каза той със съжаление. — Сега нека се запознаем.

Джордж и Клъф се представиха. Причърд си записа нещо в бележника пред себе си.

— Извинете — каза той, — но не е ли малко необичайно, случай от такава величина да се води от редови инспектор? При това инспектор, който е получил назначението си едва преди пет месеца?

Джордж потисна въздишката си и сви рамене.

— Когато момичето изчезна, старшият инспектор беше с гипсиран крак, затова аз поех оперативното ръководство, като докладвах директно на главен инспектор Мартин. Той е най-висшестоящият офицер в Бъкстънската полиция. Тъй или иначе, когато следствието се проточи, от управлението искаха да пратят някой от по-опитните си служители, но шефът се възпротиви. Настоя случаят да се води от негови хора.

— Много похвално, но онези от управлението надали са изпаднали във възторг? — попита Причърд.

— Не мога да знам, сър.

Клъф се приведе напред.

— Шефът е служил заедно с областния заместник-началник на полицията, затова горе разчитат на преценката му.

Причърд кимна.

— Аз самият бях военен юрист, запознат съм с отношенията. — Извади кутия черно „Собрание“ и запали цигара. Джордж можеше да си представи ефекта от луксозните цигари в канцелариите на Бъкстънския съд, ако в крайна сметка Причърд приемеше да представлява обвинението. Добре че поне съдиите нямаше да бъдат там.

— Прочетох документацията по случая — продължи Причърд. — Видях и снимките. — Той потръпна неволно. — Наистина, рядко съм виждал нещо по-ужасно. Не се и съмнявам, че обвинението в изнасилване ще се приеме само на основание на снимките. Това, което трябва да обсъдим, е дали имаме достатъчно улики, за да повдигнем обвинение в убийство. Разбира се, основната спънка е отсъствието на труп.

Джордж отвори уста, но Причърд вдигна пръст в знак, че моли за мълчание.

— Нека сега огледаме corpus delicti[2] — което не е, както смятат повечето хора, тялото на жертвата, а по-скоро тялото на престъплението, — което ще рече, основните елементи на престъплението и обстоятелствата, при които е било извършено. В случай на убийство е необходимо прокуратурата да установи настъпването на смърт, идентичността на мъртвеца с лицето, за което се твърди, че е убито, както и че смъртта е в резултат на незаконно и насилствено действие. Най-лесният начин да се демонстрират всички тези неща е да бъде представен трупът, нали?

— Съществуват прецеденти за произнасяне на присъда без наличие на труп — каза Джордж. — Хейг, убиецът, разтворил в киселинна баня жертвата си, както и Джеймс Кам. И Майкъл Онуфрейчик, със свинефермата. При гледането на този случай председателят на съда заявява, че смъртта може да бъде доказана с косвени улики. Убеден съм, че имаме достатъчно косвени доказателства, за да възбудим дело.

Причърд се усмихна.

— Виждам, че сте запознат с най-важните прецеденти. Държа да подчертая, инспектор Бенет, че обстоятелствата по този случай ме заинтригуваха дълбоко. Несъмнено те създават някои видимо неразрешими проблеми. Но, както вие самият правилно подчертахте, съществува значително количество косвени доказателства. Имате ли нещо против да ги прегледаме още веднъж?

В продължение на два часа те прехвърляха всички подробности, които сочеха към Филип Хокин като убиец на доведената си дъщеря. Причърд ги разпитваше внимателно и интелигентно, опитваше се да открие слабостите в логическата верига. Опитваше се да не издава собствената си реакция на техните обяснения, но беше ясно, че е увлечен.

— Има още нещо, което не фигурира в документите, които са ви били представени — завърши Клъф. — Ние самите получихме доклада вчера следобед. Кръвта по ризата е от кръвната група на Алисън, и е на жена, също като другите следи от кръв, които открихме. А по ризата, освен това има следи от обгаряне и барут, като че ли в непосредствена близост до нея е използвано огнестрелно оръжие. И вече няма съмнение, че ризата е собственост на Хокин.

— Всичко това налива вода във вашата воденица, сержант. И да не съществуваха тези последни доказателства, за мен самия практически няма съмнение, че Хокин е убил доведената си дъщеря. Въпросът е друг — ще успеем ли да изградим обвинението така, че да убедим съдебните заседатели.

Причърд прекара ръка през косата си, в резултат на което видът й стана вече напълно хаотичен. Джордж започна да разбира защо Причърд е избрал кариера, включваща съдебни пледоарии — със задължителната перука би имал почти нормален външен вид. Вярно, произходът му от висшите класи беше недвусмислен, но гласът му не беше чак толкова изискан, че да подразни съдебните заседатели.

— Където и да е скрил тялото, справил се е добре. Никога няма да го открием, освен ако някой не попадне на него случайно. Не мисля, че ще наберем много повече доказателства от тези, с които вече разполагаме — каза Джордж. Постара се да не изглежда така потиснат, както се чувстваше винаги, когато неспокойният сън на Ан го будеше през малките часове и го налягаха мрачни размисли.

Причърд се завъртя отляво надясно със стола си.

— Но пък е страхотно предизвикателство, нали? Не помня откога не съм попадал на документация по случай, която толкова да ме е амбицирала. Каква битка само ще се разрази в съдебната зала. Все си мисля, че ще бъде голямо забавление, ако успеем да докараме нещата до съд.

— Значи сте решен да водите обвинението? — попита Джордж.

— Тъй като случаят е много противоречив, трябва да вземем кралски прокурор — и за внасяне на обвинението, и за самия процес. Но аз ще бъда помощник-прокурор, което означава, че ще подготвя почти изцяло обвинението. Трябва да ви кажа, че ще се постарая да дам предимство на този случай. — Причърд отново вдигна предупредително пръст. — Което не означава, че трябва да се хвърлите веднага да внасяте обвинение. Ще се наложи да отида при главния прокурор и да го убедя, че няма да станем за смях, ако внесем този случай за гледане. Убеден съм, че ви е известно колко мразят да стават за смях висшестоящите — усмивката му беше иронична.

— Кога ще разберем резултата? — попита Джордж.

— В края на седмицата — каза твърдо Причърд. — Той сигурно ще се опита да се замотае със седмици, но имам чувството, че е много важно да не се бавим — Причърд стана и им подаде ръка. — Довиждане, инспекторе, сержант. Беше ми приятно да се запознаем. Да стискаме палци, а?

„Дейли Нюз“, понеделник, 17 февруари 1963 г. стр. 1

ОБВИНЕНИЕ В УБИЙСТВО ПО СЛУЧАЯ С ИЗЧЕЗНАЛОТО МОМИЧЕ

От нашия кореспондент

„След сензационно ново развитие, снощи полицията обвини тридесет и седемгодишния Филип Хокин в убийството на доведената му дъщеря, изчезналата ученичка Алисън Картър. Необичайното в този случай е, че тялото на Алисън не беше открито. Никой не е виждал красивото тринайсетгодишно момиче от момента, в който напуснало дома си в дербишърското село Скардейл, за да разходи кучето си след училище, на 11 декември миналата година. Утре Хокин ще бъде повикан пред съда, за да му бъде прочетено обвинението.“

ПРЕЦЕДЕНТИТЕ

„Това не е първият случай, когато се внася обвинение в убийство, без да бъде открит трупът на жертвата. В случая с прочутия убиец Джон Джордж Хейг единствените следи, открити от жертвата, били един жлъчен камък, няколко кости и изкуствената й челюст. Но тези останки се оказват достатъчни като доказателство, че трупът е бил унищожен, и Хейг е осъден на смърт чрез обесване.

Джеймс Кам, стюард на луксозен презокеански кораб, плавал по маршрут между Англия и Южна Африка, бил обвинен в убийството на актрисата Гей Гибсън. Той твърдял, че тя получила припадък и умряла, докато той бил в каютата й. Стюардът изпаднал в паника, че ще го обвинят в убийство, и изхвърлил тялото през люка. Съдът не повярвал на версията му и той бил обявен за виновен.

В още един подобен процес собственикът на усамотена ферма в Уелс, поляк по произход и герой от войната, бил обвинен в убийството на своя съдружник. Съгласно обвинението той нахранил с трупа на убития прасетата във фермата, която притежавал в съсобственост с изчезналия си съдружник.“

[1] Декоративен и архитектурен стил, датиращ от епохата на регентството на Джордж, принц на Уелс (в началото на XIX век), както и от целия период на неговото управление като крал Джордж IV — Бел.прев. ↑

[2] corpus delicti (лат.) — буквално „тяло на престъплението“, в юридическата терминология — 1. Факт, доказващ извършването на престъпление 2. Материалният обект на престъплението (напр. тялото на жертвата) — Бел.прев. ↑

Прочитане на обвинителния акт

В понеделник, 24 февруари, Джордж се събуди в шест часа сутринта. Стана тихо, за да не събуди Ан, и се промъкна надолу по халат и чехли. Запари чай и занесе чайника в дневната. Дръпна пердетата, за да гледа как утрото постепенно пропъжда мрака, и с учудване видя колата на Томи Клъф, паркирана пред тях. Вътре се виждаше огънче от цигара, което доказваше, че и сержантът не беше могъл да спи.

След минути Клъф седеше срещу него и крепеше в големите си ръце димяща порцеланова чаша.

— Предположих, че ще си буден от ранни зори. Надявам се и Хокин да не се радва на спокоен сън — каза той с горчивина.

— Ан е толкова неспокойна, а пък аз съм толкова притеснен за това обвинение, че не помня откога не съм могъл да спя осем часа непрекъснато — съгласи се Джордж.

— Как е тя?

Джордж сви рамене.

— Лесно се уморява. Ходихме на кино миналия петък, да гледаме „Голямото измъкване“ и тя заспа по средата на филма. При това все нервничи. — Той въздъхна. — Става още по-неприятно, понеже никога не може да бъде сигурна кога ще се прибера.

— Като приключи процесът, ще се успокоите малко — каза утешително Клъф.

— Предполагам, че си прав. Но постоянно се тревожа, че Хокин ще се измъкне. Искам да кажа, при четенето на обвинението трябва да си разкрием картите, за да убедим съдиите да насрочат гледането на делото на следващата сесия на съда. При това положение той ще разполага поне с два месеца, за да изгради защитата си, и ще е наясно с какви улики срещу него разполагаме. Това не ти е роман с Пери Мейсън, който нанася в последния момент изненадващ удар.

— Юристите на обвинението няма да настояват делото да се гледа, ако не са убедени, че ще го спечелят — напомни му Клъф. — Ние направихме всичко по силите си. Оттук нататък те поемат случая — каза той с философско примирение.

Джордж изсумтя.

— И може би това трябва да ме успокои? Томи, мразя този етап от всеки случай. Всичко вече излиза от ръцете ми, не мога да участвам в събитията. Чувствам се толкова безпомощен. А ако Хокин не бъде осъден… не знам как ще се чувства прокурорът, но аз ще знам, че съм се провалил. — Той се облегна назад и запали цигара. — Няма да го понеса — по много причини. Най-вече защото един убиец би излязъл на свобода. Но и аз съм човек, и не мога да пренебрегна личните си съображения. Представяш ли си как ще ликува Карвър? Представяш ли си заглавията на статиите, които ще натвори онзи плъх Дон Смарт?

— Хайде, Джордж, всички знаят колко труд положи по този случай. Ако го беше поел Карвър, нямаше да намерим дори доказателствата за изнасилване. А там обвинението е бетон. Каквото и да стане по обвинението в убийство, от изнасилването няма да се измъкне по никакъв начин. А можеш да заложиш последните си пари, че всеки съдия, който се запознае с доказателствата и за нещастие попадне на достатъчно тъпи съдебни заседатели, които отсъдят, че Хокин не е виновен в убийство, ще използва властта си да му друсне максимално наказание по другото обвинение. Той няма да се появи скоро в Скардейл.

Джордж въздъхна.

— Прав си. Ще ми се само да бяхме намерили начин да свържем Хокин по-сигурно с пистолета. Искам да кажа, може ли такъв лош късмет? Има един–единствен човек, който може да идентифицира оръжието като същия „Уебли“, който е бил откраднат в Сейнт Олбънс, а именно господин Уелс, съседът на госпожа Хокин. И къде е той? Отишъл за няколко месеца на гости на дъщеря си в Австралия! При това никой от приятелите и съседите му няма точния му адрес. Дори не мога да си спомнят кога точно се връща. Разбира се, имаме основание да мислим, че майката на Хокин знае отлично всички тези подробности, тъй като са много близки с господин и госпожа Уелс, но през ум няма да й мине да ги съобщи на гадните полицаи, които повдигат тези ужасни обвинения срещу любимото й синче — каза той с убийствен сарказъм.

После стана. — Отивам да се измия и избръсна. Би ли запарил още малко чай? Ще занеса една чаша на Ан, като отида да се обличам. После ще те черпя една английска закуска в кафенето на гарата.

— Звучи добре. Няма да е зле да се подкрепим. Очаква ни тежък ден.

Часовникът на общината удари десет. Басовият звън се чу ясно в съдебната зала, която бе точно срещу него. Джонатан Причърд откъсна поглед от купчината документи пред себе си и повдигна вежди в очакване. До него, все още потънал в четене, седеше набитият Дезмънд Стенли, кралски прокурор. Бившият състезател на Оксфорд по ръгби бе успял да не се отпусне и напълнее, макар че минаваше четиридесетте. Това се дължеше на строгата програма на физически натоварвания, която спазваше стриктно, където и да се намираше. В работната си чанта, освен перуката и мантията на прокурор, Стенли винаги носеше и гирите си. Беше правил коремни преси и лицеви опори, разтягане и загряване в безброй задни стаички на безброй съдебни зали из цялата страна, преди да се появи в залата, за да обвинява или защитава най-ужасните престъпници, които съдопроизводството можеше да му осигури.

Странното бе, че той нямаше здрав вид. Кожата му беше природно жълтеникава, устните му бяха бледи и безкръвни, тъмнокафявите му очи сълзяха постоянно. Винаги носеше пъстри копринени носни кърпички в ръкава си, за да ги бърше. Когато Джордж го видя за първи път, се усъмни, че този човек ще доживее края на делото. Впоследствие Причърд го успокои. „Стенли ще надживее всички ни, беше му казал той. Бъди доволен, че е на наша страна, защото Дезмънд Стенли е акула, можеш да ми вярваш.“

Причърд бе още по-доволен, че работи под ръководството на Стенли, когато разбра кой ще бъде техният противник. Рупърт Хайсмит бе спечелил блестящата си репутация като специалист по хирургически точни и безмилостни кръстосани разпити в поредица от широко разгласявани случаи от началото на петдесетте години, още когато беше млад юрист. Десет години пледиране в съда не бяха притъпили ученията му; напротив, беше научил нови трикове, които поваляха позорно противниците му. Бояха се от него до такава степен, че по-неопитните юристи изобщо избягваха да разпитват свидетелите си на несигурна почва, защото не знаеха как може да се възползва Хайсмит от отговорите им.

Сега Хайсмит се беше облегнал самоуверено на стола си и оглеждаше претъпканата с публика и журналисти зала. Профилът му беше толкова остър, като че ли бе сглобен от детски помагала по геометрия. Недолюбващите го колеги шушукаха, че се подлаган на козметична хирургия, за да съхрани стегнатата линия на челюстта си. Той обичаше да оглежда публиката, за да прецени какво въздействие би могла да има пледоарията му. Реши, че днес залата с обещаваща — имаше отлична възможност да демонстрира талантите си. Той беше един от малкото адвокати, които можеха да блеснат още при прочитането на обвинителния акт. Като се има предвид, че целта на прочитането бе единствено да се реши основателно ли е повдигането на обвинение, обикновено единствено прокурорът представяше позицията си пред съда. Единствената възможност за Хайсмит да се прояви бе кръстосан разпит на свидетелите на обвинението. Но това бе най-силната му страна.

Отвори се една странична врата и двама полицаи въведоха Хокин. Джордж беше дал инструкции да не му слагат белезници. Беше решил да не дава и най-малък повод у съдебните заседатели да се събуди съчувствие към обвиняемия. Освен това знаеше отлично, че първата работа на адвоката му би била да изиска сваляне на белезниците, и съдът вероятно щеше да се съгласи — не на последно място, защото щеше да им е трудно да престанат да приемат едрия земевладелец Хокин като един от своите. А и Причърд постоянно подчертаваше колко важно ще бъде първият успешен удар да не бъде за защитата.

Осемнадесетте нощи зад решетките не се бяха отразили на външния вид на Филип Хокин. Тъмната му коса беше по-къса от обикновено — затворниците не можеха да си избират фризьор, а се примиряваха с наличния. Но макар и къса, косата му бе все така лъскава, пригладена назад от широкото, правоъгълно чело. Тъмнокафявите му очи започнаха да се стрелкат из залата, докато най-сетне се спряха на адвоката. Усмивката, която като че ли не слизаше от устните му, стана по-широка, когато Хайсмит му кимна сухо. Хокин седна, без да бърза, на подсъдимата скамейка, оправяйки внимателно панталоните на строгия си тъмен костюм.

Вратата зад високата катедра на съда се отвори и секретарят на съда скочи и извика:

— Станете всички!

Столовете застъргаха по настлания с плочи под, докато влизаха тримата съдии. Хокин беше един от първите, които станаха. Поведението му беше демонстративно почтително. Причърд реши да запомни този факт. Или Хокин беше добър актьор, или беше убеден, че съдиите имат власт, която ще упражнят в негова полза.

Тримата мъже, които щяха да разгледат обвинителния акт, седнаха по местата си, и стъргането на столовете започна отново, докато публиката също сядаше. Прав остана само секретарят на съда, който съобщи, че съдът заседава, за да вземе решение дали да даде ход на делото по обвинението на Филип Хокин от имението „Скардейл“ в Скардейл, Дербишър.

Дезмънд Стенли стана.

— Ваша милост, явявам се тук като обществен обвинител. Филип Хокин е обвинен в изнасилването на Алисън Картър, тринадесетгодишна. Освен това е обвинен, че при друг случай, на или около единадесети декември хиляда деветстотин шестдесет и трета година, е убил същата Алисън Картър.

Единственото усмихнато лице в залата принадлежеше на Дон Смарт, наведен над бележника си. Съдията беше излязъл на ринга. Циркът можеше да започне.

След като даде показанията си и изтърпя кръстосания разпит на Хайсмит, Джордж слезе от свидетелската катедра и си проправи обратно път през претъпканата зала. Беше вдигнал високо глава, по страните му бяха избили червени петна. Утре щеше да дойде отново тук и да изслуша останалата част от пледоарията на обвинението. Но сега искаше да изпуши една цигара и да си позволи един час спокойствие. Канеше се да затича надолу по стълбите, когато чу Клъф да го вика. Извърна се и каза през рамо:

— Не сега, Томи. Ще се видим в „Герба на пекаря“, веднага щом отворят.

Отблъсна се от колоната в началото на стълбата, хукна надолу по стълбите и излезе тичешком.

Четиридесет минути по-късно стоеше задъхан на заобления връх на хълма Мам Тор — високо горе, където варовикът преминаваше в пясъчник. От едната му страна се издигаше Белият връх, от другата — Мрачният връх. Вятърът отбрулваше дъха, току-що излязъл от устните му. Температурата на въздуха падаше с по-голяма бързина от тази, с която слънцето потъваше зад хребетите. Джордж отметна глава и закрещя, изливайки гнева си пред носещите се облаци и безразличните погледи на овцете.

Обърна се с лице към мрачната грамада на Киндър Скаут — непроходимите мочурища, препречващи изгледа на север. Завъртя се на деветдесет градуса и погледна по продължение на хребета, покрай Холинс Крос, Лууз Хил Пайк и далечният, мъничък връх на Уин Хил, отвъд които се намираха невидимите Станъдж Едж и Шефийлд. Още едно завъртане на деветдесет градуса и застана с лице към бялата, далечна черта на високопланинския проход Уинатс, хълмистите варовикови възвишения зад него и долините между тях. Най-сетне се обърна на изток, и видя заобления гръб на хребета Ръшъп и плавното спускане на хълбока му надолу към „Чапъл ен ле Фрит“. Някъде там лежеше тялото на Алисън Картър, изложено на природните стихии, напуснато завинаги от живота.

Беше направил, каквото можа. Сега други поемаха делото от ръцете му. Крайно време бе да свикне да се отказва.

По-късно откри Клъф, който тъкмо допиваше бирата си в едно тихо ъгълче на „Герба на пекаря“. Местните знаеха, че ще е по-добре да не им досаждат, а собственикът на кръчмата вече бе отказал достъп на трима репортери, включително и на Дон Смарт. Смарт беше заплашил, че ще се оплаче пред съдиите, които щяха да раздават лицензите за следващата година. Кръчмарят само се позасмя и каза:

— Ако се оплачете, може да ми дадат и медал. Вие днес сте тук, утре ви няма — а всички ние живеем заедно.

Джордж си взе бира и още една за Клъф, и отиде да седне при него.

— Имах нужда от малко чист въздух — каза той. — Ако бях останал още малко, щеше да ти се наложи да ме прибереш по обвинение в убийство на адвокат.

— Ама че лайно е този човек — каза Клъф и се направи, че плюе на пода.

— Предполагам, той би казал, че просто си върши работата. — Джордж отпи дълбока глътка и въздъхна: — Така е по-добре. Качих се на Мам Тор, да си проветря малко главата. Сега поне ни е ясно на какво се гради защитата. Става дума за заговор, оглавен от мен, да бъде натопен Филип Хокин, за да си осигуря трамплин за бъдещата кариера.

— Съдиите няма да се хванат на тая въдица.

— Но съдебните заседатели може и да се хванат — каза горчиво Джордж.

— Защо пък? Че ти си въплъщение на почтеността. А е достатъчно да хвърлиш един поглед на Хокин, и веднага чуваш в ума си предупредителен сигнал. Той е точно от тези хора, по които жените си губят ума, а мъжете ненавиждат от пръв поглед. Тази линия на защитата няма шанс, освен ако Хайсмит успее да уреди всички съдебни заседатели да бъдат жени.

— Дано да си прав. Хайде сега ме поразвесели. Разказвай какво пропуснах.

Клъф се захили.

— Пропусна Чарли Ломас. Признавам, справи се добре. Успя дори да не остави впечатление у хората, че в костюм се чувства като в усмирителна риза. Беше нервен като котка в кучкарник, но наистина устоя. Хайсмит се опита да маже, но Стенли контрира добре. Накара Чарли да разкаже всичко за оловната мина и как външен човек като теб например никога не би я открил, дори с книгата в ръка. Освен това го накара да каже, че Хокин, макар и да живее сравнително отскоро в долината, я е кръстосвал много пъти в търсене на подходящи пейзажи за пощенски картички.

Джордж си отдъхна облекчено.

— Успя ли да се измъкне от Хайсмит?

— Не се отклони нито за момент от първоначалните си твърдения. Да, бил напълно убеден, че денят, в който видял Хокин да прекосява полето, бил сряда. Не, не било вторник. Нито пък понеделник. Непоклатим като скала — и направи добро впечатление на съдиите, това беше очевидно.

— Слава богу, че поне някой е направил добро впечатление.

— Спри да се самосъжаляваш, Джордж. Ти се справи добре. Хайсмит се опита да те изкара корумпиран, но не успя. Като се вземе предвид колко малко са солидните ни улики, бих казал, че засега всичко върви добре. Сега искаш ли да ти кажа добрата новина?

Джордж вдигна рязко глава.

— И добра новина ли има?

Клъф пак се ухили.

— Определено може да се каже. — Зае се да вади умишлено бавно цигарите си, и проговори чак когато запали една. — Отидох да поговоря пак със сержанта от Сейнт Олбънс.

— Да не би Уелс да си е дошъл? — Джордж не го свърташе.

— Не, не още.

Джордж се отпусна на стола и въздъхна.

— Това би било наистина добра новина — каза той.

— Е, и тази не е лоша. Излезе, че сержантът познавал Хокин. Първоначално не искаше да каже нищо, но като поговори с този-онзи, го убедиха, че няма нищо лошо да сподели с мен. — Клъф пресуши чашата си и попита. — Още веднъж от същото?

Джордж кимна, едновременно раздразнен и развеселен.

— Хайде, достави си удоволствието да ме разиграваш. Поне ще си платиш.

Докато Клъф се върне с бирите, Джордж бе успял да изпуши половин цигара. Пушеше нервно и съсредоточено като пушач, комуто предстои да тръгне на дълъг път в купе за непушачи.

— Давай — настоя той, наведе се напред и придърпа чашата си. — Да чуем най-сетне какво има.

— Съпругата на сержант Стилмън е ръководителка на местното скаутско дружество за момичета. Хокин им предложил услугите си като фотограф. Да прави снимки по време на паради и лагери, а после щял да ги продава на момичетата и семействата им на много ниски цени. В замяна помолил само за разрешение да прави портретни фотографии на момичетата за професионалния си албум. Всичко било в реда на нещата. Хокин не бил и непознат човек. Дори той и майка му посещавали църквата, към която била и скаутската организация. При това нямал нищо против майките на момичетата да ги придружават, когато ги снимал.

Клъф помълча с вдигнати вежди.

— И какво станало? — Джордж прецени, че е време да подаде реплика.

— Минало време. Хокин се сприятелил с някои от по-големите момичета и започнал да ги вика за снимки и без майките им. Имало няколко… неприятни инциденти. Първия път отрекъл всичко и заявил, че момичето лъже, за да стане център на внимание. Когато случаят се повторил, казал, че момичето си отмъщава, защото той вече не искал да я снима. Казал, че тъй като знаела за суматохата, която настанала след обвиненията на първото момиче, го заплашвала, че ще повтори същото обвинение, ако не й давал пари за сладкиши и не продължавал да я снима. Е, разбира се, никой не искал излишен шум, а нямало и действителни доказателства, затова сержант Стилмън си поговорил насаме с Хокин. Предложил му да не си намира работа около непълнолетни момичета, за да не се стига до недоразумения.

Джордж подсвирна тихичко.

— Виж ти, виж ти. Мислех си, че все нещо ще изскочи. Проявите на педофилия рядко започват за първи път на възрастта на Хокин. Браво, Томи. Поне вече знаем, че не сме допуснали да се подведем от някаква налудничава идея. Хокин е точно това, за което го смятаме.

Клъф кимна.

— Проблемът е само, че не можем да ползваме тези сведения в съда. Това, което казва Стилмън, са сведения от втора ръка, при това недоказани.

— Ами момичетата?

Клъф изпръхтя.

— Стилмън отказа дори да назове имената им. Основната причина, поради която Хокин не е бил преследван от закона, е категоричното настояване на майките горките им момиченца да не бъдат подлагани на такова изпитание. След като не са искали да се явят в съда по дело за неморално поведение, представяш ли си как ще ги убедим, когато става дума за обвинение в убийство, и то за дело, което присъства във всички вестници?

Джордж кимна в знак на съгласие. Не можеше да спори с хора, желаещи да защитят децата си, дори в такива случаи, когато те вече са станали жертва на насилие. Сега, когато сам щеше да става баща, за първи път в живота си изпита искрено желание да вземе закона в свои ръце. Не можеше да разбере защо човек като Хокин е още на свобода. Като полицай, Стилмън би трябвало да има достатъчно възможност да разобличи Хокин, за да получи той заслужено наказание и в личен, и в обществен мащаб. Но той не бе сторил нищо. Дори се бе поколебал да каже това, което знае, на Клъф.

— Тук очевидно играят по други правила — каза той умерено. — Ако аз, в качеството си на ченге, знам, че някой е подложил на сексуален тормоз дете на мой приятел, нямаше да го оставя току-така. Щях да намеря начин да го накарам да си плати. По законен начин или…

— Доколкото си спомням, ти не вярваше в кривите пътища на справедливостта? — попита иронично Клъф. — Когато става дума за деца, е друго, нали?

Големият въпрос, който все още нямаше отговор. Допиха в мълчание бирите си. Когато Джордж се върна с наново напълнените чаши, тонът му беше малко по-весел.

— Все още разполагаме с достатъчно доказателства, дори без показания от Сейнт Олбънс.

— Мисля, че Стилмън се чувства виновен, задето не е предприел нищо — каза Клъф.

— Редно е да се чувства така. Поне дано се постарае да ни уведоми веднага, щом господин и госпожа Уелс се приберат у дома.

— Дано, Джордж. Дори обвинителният акт да бъде приет, имаме още много път пред себе си.

„Дейли Нюз“, петък, 28 февруари 1964 г., стр. 1

ВТОРИЯТ БАЩА НА АЛИСЪН ЩЕ БЪДЕ СЪДЕН ЗА УБИЙСТВОТО Й

„Вторият баща на изчезналата тринайсетгодишна ученичка Алисън Картър ще бъде съден по обвинение в убийството й, макар че трупът на момичето така и не бе открит. Вчера Бъкстънският съд, по време на драматично протекло заседание, прие обвинителния акт, според който Филип Хокин ще бъде съден на следващата сесия на съда в Дерби за изнасилване и убийство. Никой не е виждал Алисън откакто тя изчезна от отдалеченото дербишърско селце Скардейл, на 11 декември миналата година.

По време на четиридневните заседания на съда по приемането на обвинителния акт майката на Алисън, която се е омъжила за Хокин преди малко повече от година, се яви като свидетел на обвинението. Госпожа Картър (както самата тя настоява да бъде наричана) открила скрития пистолет, с който според прокурора Дезмънд Стенли е била застреляна дъщеря й.

Вчера професор Джон Хамънд заяви пред съда, че отсъствието на кръв на предполагаемата сцена на убийството не може да бъде прието като доказателство, че убийство не е имало.

Той също така даде показания, според които петната от кръв по силно зацапаната риза на Хокин биха могли да бъдат от Алисън. (продължение на втора страница)“

Процесът

1.

„Хай Пийк Кърънт“, петък, 12 юни 1964 година.

ПРОЦЕСЪТ ЗА УБИЙСТВО ЗАПОЧВА ИДУЩАТА СЕДМИЦА

„Процесът срещу Филип Хокин, земевладелец от Скардейл, се открива в понеделник в съда на град Дерби. Хокин е обвинен в изнасилване и убийство на доведената си дъщеря Алисън Картър. По време на представянето на обвинителния акт пред съда в Бъкстън през февруари неговата съпруга се яви като свидетел на обвинението. Никой не е виждал Алисън от 11 декември миналата година, когато излязла да разходи колито си Шеп след училище, и така и не се върнала.

Процесът ще се ръководи от съдия Флечър Сампсън.“

Звукът на фанфарите увисна и затрептя във въздуха като дъга. Съдията Флечър Сампсън бе пристигнал в цялото си величие, в алена роба, поръбена с хермелин и с конен ескорт, в сградата на общината, цялата в дъбови ламперии. Джордж Бенет седеше в преддверието и пушеше пред един отворен прозорец. Представяше си внушителната процесия, как съдията влиза в залата на съда и заема мястото си на трибуната под кралския герб. До него днес, при откриването на сесията на съда в Дерби, щеше да стои шерифът на графството в пълна церемониална униформа.

Да, мислеше си той, вече са в залата и съдията се взира от трибуната в адвоката и прокурора, застанали пред него със сивите си перуки и черни роби. С белите ленти отпред и белите нагръдници те приличаха на странни мелези между качулати врани и свраки. Зад тях се редяха екипите им от младши юристи и секретари. Още по-назад се намираше пищно резбованата, но добре обезопасена подсъдима скамейка, където щеше да седи Хокин, охраняван от двама полицаи. Фигурата на обвиняемия изглеждаше по-дребна от заобикалящата я решетка от тежки греди, завършващи с железни шипове. Зад Хокин бяха местата, заемани от представителите на пресата — там можеха да се видят и енергични младоци, отчаяно решени да се отличат, и старите кримки със самочувствието, че знаят всичко и всичко са видени. Червената коса на Дон Смарт сигурно се открояваше сред тях като пламък. Зад журналистите и горе, в галерията, се тъпчеше публиката — там бяха и жителите на Скардейл със загрижени лица, и други, в чиито очи се четеше нездраво любопитство.

А отстрани, точно зад свидетелската ложа, скоро щяха да насядат най-важните личности в залата. Съдебните заседатели. Дванадесет мъже и жени, които щяха да държат в ръцете си съдбата на Филип Хокин. Джордж се опита да не мисли за възможността те да отхвърлят обвинението, което бе изградил с такъв труд, съвместно с прокурора и неговия помощник. Все пак, не можеше да пропъди дълбоко скритият страх, който го гризеше нощем и пречеше на отчаяните му опити да заспи. Той въздъхна и хвърли угарката на улицата. Зачуди се къде ли е Томи Клъф. Бяха се уговорили да се срещнат в участъка в осем сутринта, но когато Джордж отиде там, Боб Лукас му предаде съобщение от Клъф, че щял да отиде направо в съда.

— Сигурно сваля някоя фуста от Дерби — беше смигнал Боб Лукас. — Опитва се да се поразсее преди процеса.

Джордж запали нова цигара и отново се облегна на перваза. Сега секретарят на съда призоваваше, съгласно традицията, всеки, който има оплаквания пред съдиите на Нейно Величество, радващи се на правото Oyer and Terminer, както и тези, които имат Постъпления от тъмниците, да влязат в залата и да пазят тишина. Бог да пази кралицата. Припомни си как търсеше произхода на тези помпозни фрази в ранните години на следването си, когато беше влюбен в праното. Oyer and Terminer означаваше буквално да слушат и решават — това бе оригинален текст от кралския едикт, който даваше право на кралските съдии и сержанти да заседават по делата за измяна и углавни престъпления. През 1964 това бяха вече архаични термини, под които се криеше правото на областните съдии да ръководят периодичните заседания на местните съдилища. Под представяне на Постъпления от тъмниците се разбираше задължението на управата на затворите да представи на съдията лицата, очакващи процесите си, чиито имена фигурираха в списъците на съда.

На практика това сега се отнасяше само до Филип Хокин. Тъй като бе единственият насрочен процес за убийство, неговото дело щеше да се гледа първо.

Преди два дни Джордж направи последен опит да убеди Хокин да направи самопризнания. Бе го посетил в затвора. Зад мрачните, високи стени двамата се бяха срещнали в малката стая за разпити — също толкова неприветлива, колкото и самите килии. Джордж забеляза със задоволство, че Хокин бе отслабнал. Принципът, че човек се счита за невинен до доказване на противното, никога не бе важал в затворите; Джордж знаеше, че зад решетките Хокин вече сърбаше това, което си беше надробил. Пазачите в затворите никога не прибързваха да се намесят в конфликти между затворници, когато обектът беше човек, обвинен в изнасилване. При това винаги се стараеха останалите затворници да знаят кои са обвинените в изнасилване на деца. Цивилизованата част на личността му беше против, но като бъдещ баща Джордж не можеше да не се съгласи с това.

Гледаха се един друг през тясната маса.

— Носите ли цигари? — попита Хокин.

Джордж постави мълчаливо на масата отворен пакет. Хокин сграбчи алчно една цигара и Джордж му я запали. Хокин вдиша дима и цялото му тяло се отпусна. Прекара ръка по косата си и каза:

— След няколко дни излизам от тук. Вие и сам го знаете, нали? Защитникът ми ще покаже на цял свят какви корумпирани копелета сте всички вие. Знаете, че никога не съм убивал Алисън, и ще ви накарам да се задавите със собствените си твърдения.

Джордж поклати глава. Почти се възхищаваше на предизвикателството в тона на мъжа срещу себе си.

— Ще ви се, Хокин — каза той, умишлено снизходително. — Колкото и да се опитвате да убедите хората в обратното, аз съм честен полицай. Вие знаете, че никой не се е опитвал да ви накисне. Знам го и аз. Не беше и необходимо — просто вие сте убил Алисън и ние ви хванахме.

— Не съм убил Алисън — каза Хокин. Гласът му трептеше от напрежение, напрегнат беше и погледът му. — Натикахте ме тук, а същинският виновник ви се присмива някъде.

Джордж поклати глава.

— Номерът няма да мине, Хокин. Хубаво представление, но се натрупаха прекалено много доказателства против вас. — Взе си цигара и я запали с небрежен жест. — Все пак — продължи той, — не забравяйте, че имате една последна възможност.

Хокин не отговори, но наклони глава на една страна. Устните му не се усмихваха, бяха опънати в тънка, права черта.

— Можете да избирате между три възможности — да получите доживотна присъда, да имате възможността да видите след двайсетина години външния свят — или да ви обесят. Зависи от вас. Не е късно да промените твърдението, че сте невинен. Признавате се за виновен и си спасявате живота. Оставяте нас да докажем вината ви — и увисвате на въжето — за врата, докато умрете.

Хокин се усмихна подигравателно.

— Няма да ме обесят. Дори да ме признаят за виновен, няма съдия в тази страна, който да издаде смъртна присъда при доказателствата, които сте представили.

Джордж се облегна на стола си и повдигна вежди.

— Така ли мислите? Щом доказателственият материал е достатъчен на съдебните заседатели да повярват във вината ви, ще бъде достатъчен и за съдията да поиска обесването ви. Особено съдия от старата гвардия като Флечър Сампсън. Той не се страхува от вайканията на либералите. — Джордж се приведе рязко напред и закова поглед в лицето на Хокин. — Вижте какво, направете си тази услуга. Кажете ни къде да я търсим. Нека измъчената й майка намери някакъв покой. Такава постъпка ще направи добро впечатление на съдията. Защитникът ви ще може да поиска сериозно смекчаване на присъдата. Мажете да излезете дори след десет години.

Хокин поклати раздразнено глава.

— Вие май не чувате, Джордж — тонът му превърна името в оскърбление. — Не знам къде е тя.

Джордж стана на крака и прибра пакета цигари в джоба си.

— Ваша воля, Хокин. Мен не ме е грижа. Аз ще си получа повишението — без значение дали вие ще направите самопризнания или не. Защото ние ще спечелим делото.

Сега, докато наблюдаваше хората по улицата, тръгнали по свои работи, несъзнаващи каква драма се разиграва вътре в съда, на Джордж му се искаше да изпитва самоувереността, която бе демонстрирал пред Хокин. Обърна гръб на прозореца и се отпусна на един стол. Сигурно обвиненията вече бяха прочетени, а Хокин несъмнено бе отговорил отрицателно на въпроса признава ли се за виновен — два пъти, за двете обвинения.

Стенли щеше да изчака, докато съдебните заседатели се настанят по местата си, след това щеше да започне встъпителната реч на обвинението. Джордж си мислеше, че тъкмо това е ключовият момент в едно дело. Беше убеден, че хората се впечатляват най-силно от това, което чуят в началото на процеса, когато още не са претоварени с впечатления и са най-податливи на убеждаване. Ако прокурорът произнесеше встъпителната си реч убедено, ако успееше да поднесе това, което тепърва трябваше да докаже, като доказуемо неопровержим факт, задачата на защитата ставаше много тежка. Джордж беше убеден, че Стенли ще се справи с тази задача. Не очакваше да го повикат да свидетелства още на първия ден от процеса, но не го свърташе да стои другаде.

Толкова му се искаше Клъф най-сетне да се появи отнякъде. Тогава щеше да има поне с кого да споделя напрежението си.

Дезмънд Стенли се изправи на крака.

— Ваша милост, явявам се по това дело като представител на общественото обвинение. Филип Хокин е обвинен, че е изнасилил Алисън Картър, тринайсетгодишна. Обвинен е също така, че на или около единайсети декември 1963-а, е убил споменатата Алисън Картър.

Той помълча, за да имат време съдебните заседатели да осъзнаят тежестта на обвиненията. В съдебната зала цареше пълна тишина — като че ли хората бяха спрели да дишат, за да чуват по-добре звучния глас на Стенли.

— Дами и господа съдебни заседатели, Филип Хокин се заселва в Скардейл през лятото на хиляда деветстотин шейсет и трета година, след смъртта на своя чичо. Наследил е значително имущество — негова собственост е цялата долина, включително плодородна обработваема земя, голям брой селскостопански животни — овце и крави, самото имение Скардейл, както и осемте къщи, от които се състои селото Скардейл. Всеки, който живее и работи в Скардейл, зависи изцяло от неговото благоволение — нещо, което моля да вземете предвид, докато изслушвате показанията на неговите арендатори. Самият факт, че тези хора са готови да се явят тук като свидетели на обвинението, е доказателство за похвална смелост и отхвърляне на личния интерес.

Скоро след заселването си в Скардейл, Филип Хокин започва да проявява подчертан интерес към една от жените в селото — Рут Картър. Госпожа Картър била вдовица от шест години и от брака си имала дъщеря, на име Алисън. По това време Алисън била на дванадесет години. Сами преценете, изслушвайки свидетелските показания, дали основният интерес на Хокин е бил ориентиран към майката или към дъщерята. Възможно е той да се е опитал да прикрие перверзния си интерес към момичето, като предложил брак на майката. Ако Алисън бе обвинила мъчителя си, кой би повярвал на дъщерята на младоженката? Детето несъмнено щеше да бъде обвинено, че постъпва така от омраза към втория си баща или от ревност, че майка й вече дели чувствата си между нея и него. Но какъвто и да е бил мотивът му, обвиняемият ухажвал госпожа Хокин упорито и настоятелно, докато най-сетне тя се съгласила да стане негова съпруга.

Нашето твърдение е, че в определен момент след сключването на този брак, Хокин започнал да подлага на сексуално насилие своята доведена дъщеря. Ще видите невероятно отблъскващи снимки, които доказват не само ужасното положение на доведената му дъщеря, но и абсолютно неоспоримия факт, че Филип Хокин е изнасилвал многократно Алисън Картър — съзнателно и по ужасяващ начин.

Обвинението възнамерява да докаже, че Алисън е станала жертва на този човек, който е бил длъжен да се грижи за нея като баща. Може би никога няма да разберем точната причина, поради която Филип Хокин е решил да я накара да замълчи завинаги. Възможно е тя да е заплашила, че ще разкрие зверското му насилие пред майка си или пред властите; може да е отказала да се подчинява на долните му желания; а може би тя вече е престанала да му се струва привлекателна и е трябвало да се отърве от нея, за да бъде свободен да постъпи по същия начин с друго дете. Както казах, може би никога няма да бъдем сигурни в точния повод. Но това, което смятаме да докажем, е че по една или друга причина Филип Хокин е отвлякъл Алисън Картър, заплашвайки я с пистолета си, изнасилил я е за последен път и след това я е убил.

Следобеда на единайсети декември миналата година, Алисън Картър се върнала от училище и излязла от къщи, за да разходи кучето си Шеп. Нашето твърдение е, че Филип Хокин я е проследил до гората наблизо, където я е принудил да тръгне с него. В същата горичка по-късно беше открито кучето й — вързано за едно дърво, муцуната му беше залепена с лейкопласт — идентичен със закупения от Хокин една седмица по-рано от местния магазин.

После я е отвел в едно отдалечено място, пещера във вътрешността на запустяла мина. За съществуването на тази мина е чувал само един от останалите жители на долината. По пътя, докато минавали през друга горичка, Алисън успяла да се отскубне по някакъв начин, но той я догонил и двамата се сборичкали. Алисън ударила главата си в едно дърво и Хокин успял да я заведе насила в пещерата.

След като вторият й баща я довел на това място, където никой не можел да ги чуе или види, той отново я изнасилил брутално. После я убил. Впоследствие отнесъл трупа на друго място. Действително, трупът така и не бе открит, но това не е чак толкова чудно, като се има предвид, че варовиковите скални образувания около Скардейл са пълни с подземни пещерни системи, ями и пукнатини. Само че нямало как да се върне и да укрие останалите следи, защото когато се върнал у дома, навреме за чая, търсенето на доведената му дъщеря вече било започнало.

Доказан факт е, че изстрелите в пещерата са дадени с пистолет, впоследствие открит в имението на Филип Хокин, и то в една заключена пристройка, която самият той използвал като фотографска лаборатория. Знаем, че една негова риза е била силно зацапана е кръв, която доказано не е негова. Нито един от лабораторните резултати не противоречи на налагащия се извод, че Филип Хокин е убил Алисън Картър.

Съществуват огромен брой улики, които подкрепят твърденията на обвинението, и тях ние ще покажем в тази съдебна зала. Ако ваша милост позволи, бих искал да призова първия свидетел на обвинението.

Сампсън кимна.

— Продължавайте, господин Стенли.

— Благодаря. Призовавам госпожа Рут Картър.

Досегашната пълна тишина бе нарушена от изказваните шепнешком коментари. Единствено жителите на Скардейл мълчаха непоклатимо, с напълно безизразни лица. Тук бяха всички пълнолетни жители на селото, с изключение на тези, които щяха да бъдат призовани за свидетели. Всички се чувстваха явно неудобно в най-хубавите си неделни дрехи, но бяха твърдо решени да се убедят, че за тяхната Алисън ще бъде дадено възмездие.

Рут Картър прекоси съдебната зала, като гледаше право пред себе си. Не се поддаде нито за миг на изкушението да погледне към съпруга си на подсъдимата скамейка. Носеше обикновен черен костюм, освежен само от бялата якичка на блузата й. Облечените й в ръкавици ръце стискаха здраво малката черна чанта. Когато стигна до свидетелската ложа, тя се постара да застане така, че погледът и да не може да падне дори случайно върху Хокин. Произнесе клетвата, без да се обърква, с нисък, но ясен глас. Стенли избърса очи и я изгледа сериозно. Зададе формалните въпроси за име и връзка с обвиняемия, после се зае със същинския разпит.

— Спомняте ли си какво се случи следобеда на единайсети декември миналата година?

— Никога няма да забравя — отвърна тя простичко.

— Можете ли да разкажете пред съда какво стана на този ден?

— Дъщеря ми Алисън си дойде от училище и влезе в кухнята, където приготвях чая. Излезе веднага след това, защото трябваше да разходи кучето. Винаги правеше така, освен когато времето беше много лошо. Обичаше да поизлезе малко на чист въздух след деня, прекаран в класната стая. Последните думи, които чух от нея, бяха: „Ще си дойда скоро, мамо“. Оттогава досега не съм я видяла. Тя така и не си дойде. — Рут вдигна очи към катедрата на съда. — От този ден досега съм в ада приживе.

Стенли внимателно накара Рут да премине към събитията от същата вечер — как бе обиколила в отчаянието си селото, къща по къща, как се бе обадила в полицията и как полицията пристигнала в имението.

— Как реагира съпругът ви на изчезването на Алисън?

Тя сви устни.

— Като че ли не го прие сериозно. Все повтаряше, че тя сигурно го е направила нарочно, за да ни изплаши, за да се зарадваме толкова, като я видим отново, че да сме готови да изпълним всяко нейно желание.

— Беше ли съгласен да се обадите в полицията?

— Не, дори беше против. Каза, че не е необходимо. Каза, че в Скардейл не можело да й се случи нищо лошо, защото познава на пръсти цялата околност и всеки жител на долината — гласът й затрепери и тя извади от чантата си бяла носна кърпичка. Стенли я изчака да си избърше очите и носа.

— Дразнеше ли се съпругът ви от привързаността ви към детето? — попита Стенли. — Искам да кажа, имахте ли такова общо впечатление.

— Никога не ми е минавало през ума. Напротив, бях на мнение, че я глези. Непрекъснато й купуваше разни неща. Купи й скъп грамофон, и всяка седмица ходеше до Бъкстън да й купува новите плочи. Похарчи цяло състояние да обзаведе стаята й — много повече пари, отколкото е отделял някога за нашата спалня. Все казваше, че се опитва да й даде част от това, което е пропуснала като сираче, и аз бях достатъчно глупава да му повярвам.

Стенли изчака малко, за да могат съдебните заседатели да осмислят добре думите й.

— А сега на какво мнение сте? — попита той.

— Мисля, че е купувал мълчанието й. Трябваше да обърна повече внимание на нейното отношение към него.

— И какво беше то?

Рут въздъхна и сведе поглед към краката си.

— Тя никога не го е харесвала. Сега си спомням, че не обичаше дори да остава сама в една стая с него. У дома беше все потисната и меланхолична — а преди никога не се беше държала така. Но всички казваха, че си е същата както преди, когато не е с него и с мен. Тогава го отдавах на нежеланието й да си представи, че някой би могъл да замести баща й. Но съм се заблуждавала. — Тя вдигна очи и погледна умолително съдията. — Когато се омъжих повторно, мислех, че правя това, което е най-добро не само за мен, но и за нея. Мислех, че с времето ще свикне.

— Знаехте ли, че съпругът ви прави снимки на Алисън?

— О, да — каза тя с горчив тон. — Постоянно я караше да му позира. Признавам, че успяваше много умело да ме заблуди. В повечето случаи снимките бяха на открито, съвсем невинни. Алисън позираше с теленцата, до реката. Затова никога не ми е минавало нещо лошо през ума, когато я водеше да я снима в някой от оборите, или казваше че се кани да й направи серия снимки, докато аз съм на пазар. — Тя притисна бузата си с ръка, сякаш ужасена от собствените си думи. — Тя се е опитвала да ми подскаже какво става, а аз съм чувала само думите, а не това, което се е криело зад тях. Няколко пъти каза, че мрази да я снимат, че не обича да му позира. А аз й казах да не става глупава, че това е негово хоби и едно занимание, което може да ги сближи.

Думите й падаха тежко като камъни в мълчанието на залата. През цялото време, докато тя говореше, Хокин седеше и клатеше глава, като че ли не можеше да повярва, че тя е в състояние да говори такива неща за него.

— Да продължим, госпожо Картър. Притежавал ли е някога съпругът ви пистолет?

Тя кимна.

— О, да. Показа ми го, след като се оженихме. Каза че, бил на баща му, спомен от войната, но нямал разрешително за него, затова ме предупреди да не казвам на никого.

— Забелязахте ли някакъв отличителен белег на пистолета?

Тя кимна.

— Цялата дръжка беше надраскана и долният ъгъл от едната страна беше отчупен.

Стенли си записа нещо, после продължи.

— Къде държеше съпругът ви пистолета?

— В кабинета си, в заключена метална каса.

— Виждали ли сте скоро тази каса?

— Полицаите я намериха в кабинета му в деня, когато го арестуваха. Но касата беше празна.

— Може ли да покажем на госпожа Картър доказателство… — Стенли порови из листовете пред себе си — … доказателство номер четиринайсет?

Секретарят подаде на Рут пистолета „Уебли“, на който висеше етикет с номер и описание.

— Това е същият пистолет — каза тя. — Ето, тук е отчупено парченце от дръжката, както вече казах.

Хокин се смръщи и хвърли поглед към адвоката си Рупърт Хайсмит, който поклати едва забележимо глава.

Стенли насочи разпита към откриването на ризата и пистолета в лабораторията на Хокин, като се отнасяше внимателно и със съчувствие към Рут, докато тя даваше тези особено мъчителни за нея показания. Най-сетне той като че ли приключи с въпросите и тръгна да седне обратно на мястото си. Но на половин път се спря, сякаш изведнъж се бе сетил за нещо.

— Един последен въпрос, госпожо Хокин. Молили ли сте някога съпруга си да ви купи лейкопласт?

Рут Хокин го изгледа, като че ли внезапно се беше побъркал.

— Лейкопласт ли? Ако имаме нужда от лейкопласт, го купувам от фургона.

— От фургона ли?

— Един фургон, нещо като пътуваща бакалница, който идва веднъж седмично в селото. Никога не съм го молила да ми купува лейкопласт.

— Благодаря ви, госпожо Картър. Нямам повече въпроси, но вие трябва да изчакате, за да видим дали моят уважаван колега няма нещо предвид. — Стенли седна на мястото си.

Междувременно часовникът на кулата на общината отдавна бе избил дванадесет. Сампсън се облегна на стола си и каза:

— Обявявам почивка. Заседанието продължава в два часа следобед.

Още преди вратата да се затвори след съдията, Хокин бе изведен набързо от съдебната зала. Той хвърли поглед през рамо към жена си и най-сетне маската на невъзмутимост се смъкна и разкри скритите под нея омраза и ожесточение. Хайсмит забеляза този поглед и въздъхна. Щеше му се да има друг начин да докаже забележителните си способности, но за съжаление нямаше по-увлекателна и трудна работа от това да защитаваш някого, в чиято вина си убеден до мозъка на костите си. Често му задаваха въпроса как се чувства, когато успее да помогне на един убиец да избегне заслуженото наказание. Тогава той се усмихваше и казваше, че е грешка да се смесват закон и морал. В крайна сметка доказването на вината бе задължение на обвинението, не на защитата.

След обедната почивка той се зае да разбие, доколкото бе възможно, теорията на обвинението. Изобщо не направи опит да се държи дружелюбно с Рут. Лицето му беше строго, когато се зае направо със същината на проблема.

— Била ли сте омъжена и преди, госпожо Хокин?

Обвинението можеше да замазва връзката й с обвиняемия, но Хайсмит беше решил да я използва като оръжие срещу нея.

Рут се намръщи.

— Не отговарям вече на това име — каза тя студено, но без предизвикателство в гласа.

Хайсмит повдигна вежди и обърна леко глава към съдебните заседатели.

— Но го носите по закон, нали? Защото сте съпруга на Филип Хокин, нали?

— За мой срам, така е — отговори Рут. — Но предпочитам да не ми бъде напомняй този факт и ще ви бъда задължена, ако бъдете така любезен да ме наричате госпожа Картър.

Хайсмит кимна.

— Благодаря за изчерпателното описание на отношението ви, госпожо Картър — той подчерта фамилното име. — А сега ще бъдете ли така добра да отговорите на въпроса ми? Били сте омъжена веднъж, преди да дадете обет пред Бога да обичате, почитате и да се покорявате на господин Хокин?

— Мъжът ми почина, когато Алисън беше на шест години.

— Така че сте наясно за какво става дума, когато говорим за пълноценен брачен живот?

Рут го изгледа предизвикателно.

— Не съм глупава, а освен това съм израсла на село.

— Моля, отговорете на въпроса ми — гласът му режеше като нож.

— Да, знам за какво става дума.

— Имахте ли пълноценен брачен живот с първия си съпруг?

— Да.

— После сте се омъжила за Филип Хокин. Имахте ли и с него пълноценен брачен живот?

Рут го изгледа право в очите. Тъмна червенина плъзна по лицето й.

— Справяше се, но не така често, както бях свикнала преди. — Тя видимо потръпна от отвращение.

— Значи сте забелязали нещо ненормално в сексуалните наклонности на съпруга си?

— Както вече казах, не проявяваше силен интерес към сексуални контакти, поне не толкова, колкото първият ми съпруг.

— Който, разбира се, е бил доста по-млад от господин Хокин. Кажете ми сега, виждали ли сте някога Алисън в компрометираща поза със съпруга ви?

— Не разбирам какво искате да кажете.

Хайсмит беше впечатлен. Тя се държеше много по-уверено, отколкото той бе очаквал. Повечето жени от нейната класа биха били сплашени от внушителното му присъствие, от надменното му, красиво лице, биха рухнали и казали това, което той искаше да чуе, почти веднага.

Той поклати глава и й се усмихна покровителствено.

— Разбира се, че знаете, госпожо Картър. Влизал ли е късно вечер в стаята й?

— Никога не съм забелязвала такова нещо.

— Влизал ли е в банята, когато тя е била вътре?

— Разбира се, че не.

— Слагал ли я е някога да седи на коленете му?

— Не, тя беше прекалено голяма за това.

— Казано накратко, госпожо Картър, вие никога не сте видяла или чула нещо, което да събуди у вас и най-малкото подозрение за отношението на съпруга ви към дъщеря ви. — Това беше толкова явна констатация, а не въпрос, че Рут дори не направи опит да отговори. Хайсмит сведе поглед към записките си. После я погледна и наклони глава на една страна.

— Да поговорим сега за пистолета. Казахте пред съда, че съпругът ви имал пистолет, който държал заключен в метална каса в кабинета си. Съобщавали ли сте преди някому за този пистолет? На ваши роднини или приятели?

— Той ми каза да не разправям и аз си мълчах.

— Значи, имаме само вашата дума, че този пистолет изобщо е бил там — Рут отвори уста да проговори, но той я прегази като парен валяк. — И, разбира се, след като вие сте предали този пистолет на полицията, сте имали предостатъчно време да запаметите отличителните белези, защото този пистолет не е получил никаква друга идентификация. Имаме само вашата дума, че между този пистолет и съпруга ви съществува някаква връзка, така ли?

— Не аз съм изнасилила дъщеря си, господине. Нито пък съм я застреляла — произнесе с мъка Рут. — Затова нямам никакви причини да лъжа.

Хайсмит помълча. После на мрачното му лице се изписа съчувствие.

— Но вие искате да знаете на кого да хвърлите вината, нали, госпожо Картър? Повече от всичко на света искате да вярвате, че знаете какво се е случило с дъщеря ви, и ви трябва виновник за случилото се. Затова и сте толкова склонна да съдействате на полицията в този съшит с бели конци случай. Искате да успокоите душата си. Искате да знаете кой е виновен.

Стенли вече беше скочил на крака, за да внесе възражение. Но беше късно. Хайсмит каза:

— Нямам повече въпроси — и седна на мястото си.

Сампсън погледна намръщено Хайсмит.

— Господин Хайсмит, няма да допусна защитата да използва разпита на свидетели, за да държи речи. Ще ви бъде дадена възможност да изразите възгледите си пред съдебните заседатели. Моля да се ограничите в рамките на тази предвидена от закона възможност. А сега, господин Стенли, предполагам, че следващият ви свидетел с криминален инспектор Бенет?

— Да, ваша милост.

— Мисля, че ще е най-добре да изслушаме неговите показания утре сутринта. Този съд има и граждански дела и съм решен да изслушаме днес и тях.

— Както реши ваша милост — Стенли се приведе в учтив поклон.

На скамейката на репортерите Дон Смарт драсна под записките си със замах една линия. Имаше чудесен материал за заглавие на първа страница. Утре щеше да гледа как Джордж Бенет нахлузва примката на врата на този противен тип Филип Хокин. Вратата едва се бе затворила зад съдията, и Смарт вече препускаше към най-близкия телефон.

Следобедът вече преваляше, а Клъф все още не се беше появил. Все пак, един от разсилните на съда бе връчил на Джордж съобщение, предадено по телефона от сержант Лукас. То гласеше: „Клъф е бил възпрепятстван. Каза, че ще се видите утре в Дерби, преди началото на заседанието на съда.“ Джордж се замисли с какво ли се е заел сержантът. Сигурно нещо, свързано с друг случай. През седмиците след ареста на Филип Хокин двамата имаха предостатъчно работа по други случаи, която запълваше промеждутъците в работата по изграждане на обвинението.

Джордж се появи от преддверието и чу откъм залата тих шум, който свидетелстваше, че съдът е прекратил заседанието си за днес. Мярна се Рут Картър, заобиколена от приятели и роднини, но Джордж умишлено избягваше погледите им. Сега, когато процесът беше вече в ход, бе много важно свидетелите да не общуват помежду си, преди да се явят пред съда, за да дадат показанията си. Джордж тръгна срещу движението и влезе в опразващата се съдебна зала. Хайсмит и помощникът му вече бяха тръгнали, но Стенли и Причърд още седяха до масата на обвинението, свели глави един към друг, задълбочени в разговор.

— Как мина? — попита Джордж и седна на стола до Причърд.

— Дезмънд беше страхотен — отвърна ентусиазирано Причърд. — Страхотна встъпителна реч. Съдебните заседатели седяха като хипнотизирани. На обяд Хайсмит дори не пожела да разговаря с нас. Ти щеше да бъдеш много впечатлен, Джордж.

— Чудесно — каза Джордж. — А как се държа госпожа Картър?

Двамата юристи се спогледаха.

— Беше малко развълнувана — отвърна Причърд. — На няколко пъти изгуби самообладание в свидетелската ложа.

Той събра извадените документи и ги прибра в папката си.

— Което, разбира се, пак е в наша полза — намеси се Стенли. — Независимо от това, не мога да се радвам, като видя жена да плаче.

— Преминала е през ада — каза Джордж. — Не мога дори най-смътно да си представя какво е да съзнаваш, че човекът, за когото си се омъжила, е изнасилил и убил детето ти.

Причърд кимна.

— Предвид обстоятелствата се справя добре. Добър свидетел е. Не отстъпва, и тъкмо упорството й поставя Хайсмит в положението на грубиян, което пък никак не се нрави на съдебните заседатели.

— Каква ще е позицията на защитата? Разбрахте ли вече? — Джордж се изправи, за да могат Стенли и Причърд да вземат куфарчетата си и да отидат в задната стая.

— Трудно ми е да си представя каква убедителна теория може да измисли, освен да твърди, че полицията умишлено е натопила клиента му.

Стенли кимна.

— А това би било сериозна грешка, така мисля. Съдебните заседатели във Великобритания, както и обществото поначало, не обичат да се критикува полицията. — Той се усмихна. — Англичаните обичат да мислят за полицаите като за кучета лабрадори — благородни, верни, обичат децата, защитници и приятели на човека. Независимо от съществуващите доказателства за противното, те отказват да приемат, че един полицай може да бъде корумпиран, да мами и да лъже, защото такова признание би означавало, че сме едва ли не на ръба на анархията. Затова, ако реши да ви атакува, Хайсмит приема една крайно рискована стратегия.

— Ами като няма друг изход — каза сухо Причърд. — Нищо друго не го оправя. Вярно, че доказателствата ни са само косвени, но затова пък са толкова много, че Хайсмит просто трябва да има изградена хипотеза, която да противопостави на нашата. Ако само дама алтернативни обяснения на всяко отделно доказателство, това съвсем няма да му свърши работа.

Джордж се поуспокои от твърдата увереност на двамата прокурори.

— Дано да сте прави.

— Ще те видим утре в свидетелската ложа — каза Причърд. — Върви при хубавата си жена и се наспи добре, Джордж.

Той ги проследи, докато затвориха вратата на задната стаичка зад себе си, после излезе бавно от празната съдебна зала. Последното нещо, което му се искаше, че да се качи на колата и да подкара обратно в падащия здрач, през пищната зеленина на дербишърските поля. Щеше му се да намери някоя кръчма и да се напие. Но в къщи го чакаше жена му, бременна в седмия месец, и не бе редно да го вижда в пристъп на слабост. Джордж въздъхна, извади ключовете на колата от джоба си и се върна отново в реалния свят.

2.

На втория ден от процеса срещу Филип Хокин Джордж влезе в стаята на свидетелите и откри там Томи Клъф. Сержантът се беше разположил на един стол, в краката му имаше бутилка лимонада, от устата му висеше цигара, а пред себе си бе разтворил „Дейли Нюз“. Той поздрави шефа си с кимване и размаха към него вестника.

— Изглежда, Рут Картър е направила добро впечатление на хиените. Опасявах се, че ще я превърнат в жертвен агнец. Нали знаеш номерата им — „Жената, която се омъжи за чудовище“ — изрецитира присмехулно Клъф.

— Учудва ме, че й се размина толкова леко — съгласи се Джордж. — Очаквах изявления от рода на това, че не може да не е знаела що за човек е Хокин и какво прави с Алисън. И аз мислех, че ще я вземат на прицел. Но може пък да са преценили що за човек е. Тя не е жена, която умишлено би си затваряла очите пред това, което онзи мръсник е вършел с дъщеря й.

— Закусих с Причърд в лъскавия му хотел — сподели Клъф. — Той каза, че тя не би могла да се представи по-добре, дори ако я бяха обучавали в продължение на месеци. Сега задачата ти ще бъде много трудна, Джордж.

— Закусвал си с прокурора? Значи, започваш да се движиш във висшите кръгове. А между другото, къде изчезна вчера?

Клъф се изправи на стола си, сгъна вестника и го хвърли на пода.

— Чудех се дали изобщо ще ме попиташ. Късно в неделя вечерта ми се обадиха по телефона. Помниш ли сержант Стилмън?

— Онзи от Сейнт Олбънс? — Джордж изведнъж застана нащрек, приведе се напред като куче, което се тегли на каишката си.

— Същият. Обади се, за да ми каже, че господин и госпожа Уелс се върнали от Австралия. Пристигнали преди два часа. Метнах се на колата и отидох право в Сейнт Олбънс. В осем часа сутринта вече чуках на вратата им. Не бяха във възторг, като ме видяха, но очевидно знаеха за какво става дума.

Джордж кимна мрачно и седна.

— Казала им е майката на Хокин.

— Точно така. Както предполагахме, тя е имала адреса им. Тъй или иначе, направих се на света вода ненапита. Обясних, че описанието на този „Уебли“, който е бил откраднат от дома им, съвпада с това на пистолет, с който е извършено убийство в Дербишър. Ударих му една баданарка, че сме били впечатлени от точното и професионално описание на пистолета, и че благодарение на него идентичността на оръжието е почти сигурна.

Джордж се усмихна. Представи си маневрите на Клъф, с помощта на които бе притиснал Уелс в ъгъла.

— И, разбира се, когато ти му показа снимките, той нямаше друг изход, освен да разпознае собствения си пистолет?

Клъф се захили.

— Именно. После се наложи да си призная за Хокин и процеса. Уелс се разбесня. Не можел да свидетелства срещу приятел и съсед, ние сигурно сме били сгрешили, дрън-дрън и така нататък.

Джордж запали цигара.

— И ти какво направи?

— Не бях спал кажи-речи цяла нощ и хич не бях в настроение. Арестувах го за възпрепятстване на следствие.

Джордж го изгледа ужасен.

— Арестувал си го?

— И още как. Страшно ме вбеси — каза самодоволно Клъф. — Но още преди да завърша със стандартното предупреждение при арест, той клекна. Съгласи се да свидетелства, съгласи се да дойде с мен в Дерби — дори бе готов да тръгне начаса. И тогава двамата се споразумяхме да забравим за ареста. После той сипа на жена си едно бренди, защото тя се канеше да припадне, взе си палтото и шапката и ме последва като агънце.

Джордж клатеше глава, изпълнен със смесица от възмущение и възхищение.

— Някой ден ще загазиш, Томи… И къде е той сега?

— Настаних го в много приятна стая, над кръчмата „Агнето и знамето“. Още вчера, когато пристигнахме, взех от него пълни показания и господин Стенли смята да повика първо него тази сутрин — захили се Клъф.

— Преди мен? — попита Джордж.

— Стенли предпочита да кове желязото, докато е горещо. Не иска да рискува, защото ако госпожа Уелс открие майката на Хокин и ги предупреди, че Уелс ще свидетелства против него, ще стане беля. Освен това иска да изненада Хайсмит.

— Но нали госпожа Хокин е тук, заради процеса.

— Вярно, но се хващам на бас, че госпожа Уелс знае как да я открие.

— Хайсмит ще възрази срещу свидетел, който не е бил включен в предварителния списък.

— Знам. Но Стенли е убеден, че съдията ще го призове — нали Уелс не е бил в страната толкова време.

Клъф се изправи и отупа цигарената пепел от сивия си костюм. Оправи вратовръзката си и смигна на Джордж.

— Затова по-добре да вляза в залата и да видя как ще се справи.

Ричард Уелс, пенсиониран държавен служител, вече бе положил клетва в свидетелската ложа, когато Клъф се промъкна обратно в съдебната зала. Сержантът си каза, че не му прилича на човек, който е прекарал войната така, че да си пази револвер „Уебли“ за спомен. Ако някога е имало човек, роден за тиловак, това беше Ричард Уелс. Сив костюм, сива коса, сива вратовръзка. Дори мустаците му имаха скучен и плах вид. Открояваше се единствено кожата на лицето му със странната си червенина — очевидно силното слънце на Австралия не му беше понесло.

На подсъдимата скамейка Хокин се беше привел напрегнато напред. Между веждите му се бяха очертали две вертикални линии. Клъф се зарадва детински на явната му тревога. Стенли зададе ни Уелс формалните въпроси, после каза небрежно, като че ли водеше учтив разговор:

— Има ли в тази зала човек, когото познавате от по-рано?

Уелс кимна към подсъдимата скамейка.

— Филип Хокин.

— Откъде познавате господин Хокин?

— Съседи сме с майка му.

— Той познаваше ли добре къщата ви?

— Идваше у нас вечер, заедно с майка си, за да играем бридж. Това беше, преди да се изнесе. — Очите на Уелс се стрелкаха от Хокин към прокурора и обратно. Очевидно се чувстваше неудобно, въпреки учтивия тон на Стенли.

— Притежавали сте револвер марка „Уебли“, 38-ми калибър, нали?

— Така е.

— Някога да сте показвал това оръжие на господин Хокин?

Клъф проследи смутения поглед на Уелс, отправен към галерията, където седеше възрастната майка на Хокин. Свидетелят си пое дъх и измънка:

— Може и да съм му го показвал.

— Помислете внимателно, господин Уелс — тонът на Стенли бе все така учтив. — Показахте ли този „Уебли“ на господин Хокин или не?

Уелс преглътна мъчително.

— Да.

— Къде държахте пистолета?

Уелс видимо се успокои, присвитите в защитна поза рамене се отпуснаха.

— В едно заключено чекмедже, в бюрото в дневната.

— От там ли го извадихте, когато го показахте на Хокин?

— Предполагам — всяка дума излизаше с мъка от устата на Уелс.

— Значи, господин Хокин е знаел къде държите пистолета?

Уелс сведе поглед и измънка:

— Сигурно.

Съдията се приведе напред на катедрата.

— Говорете по-ясно, господин Уелс. Съдебните заседатели трябва да чуват отговорите ви.

Стенли се усмихна.

— Благодаря ви, ваша милост. А сега, господин Уелс, ще ни кажете ли какво се случи с пистолета?

За миг Уелс стисна силно устни, после отговори с плах, задавен глас:

— Беше откраднат. Някой бе влизал в къщата ни с взлом. Случи се преди две години, докато бяхме на почивка.

— Сигурно е било крайно неприятно за вас и съпругата ви. Големи ли бяха загубите? — Стенли преливаше от съчувствие.

Уелс поклати отрицателно глава.

— Един сребърен часовник на поставка, един златен ръчен часовник и пистолета. Крадците бяха влизали само в дневната. Златният часовник беше в чекмеджето при пистолета.

— Дали сте много точно описание на пистолета в полицията. Можете ли да си спомните някакви негови отличителни белези, като изключим серийния номер?

Уелс се покашля и поглади мустаците си. Очите му отново се стрелнаха към Хокин, който се беше намръщил още повече.

— От едната страна на дръжката беше отчупен долният ъгъл — каза той, като плетеше език.

Стенли се обърна към секретаря на съда.

— Бихте ли показали на господин Уелс веществено доказателство номер четиринайсет?

Секретарят взе пистолета от масата, на която бяха наредени веществените доказателства и го пренесе през залата, за да го покаже на Уелс. Обърна го от двете страни, за да може свидетелят да огледа отвсякъде дръжката.

— Не бързайте — каза тихо Стенли.

Уелс отново погледна нагоре към галерията. Клъф видя как лицето на госпожа Хокин се сгърчи, когато тя осъзна какво предстоеше.

— Това е моят пистолет — каза Уелс безизразно.

— Вие сте напълно сигурен?

Уелс въздъхна.

— Да.

Стенли отново се усмихна.

— Благодаря ви, че дойдохте днес, господин Уелс. Сега ще ви помоля да останете тук, за да може моят уважаван колега господин Хайсмит също да ви зададе своите въпроси.

„Това вече ще бъде интересно“, каза си Клъф. Практически нямаше въпрос, който Хайсмит можеше да зададе, без да изкопае още по-дълбока яма пред краката на собствения си клиент. Хокин, който драскаше бързо по някакъв лист по време на последните няколко реплики, подаде листа на помощника на Хайсмит, който от своя страна го постави пред адвоката.

Хайсмит стана на свой ред. Острите му черти се разчупиха в усмивка. Хвърли поглед върху бележката, после започна да задава въпроси на Уелс. Тонът му надминаваше по любезност дори тона на Стенли.

— Когато домът ви е бил обран, сте били на почивка, така ли е?

— Да — отвърна уморено Уелс.

— Оставихте ли ключ у съседите си?

Уелс вдигна глава. В очите му проблесна лъч надежда.

— Винаги оставяме ключ на госпожа Хокин, за всеки случай.

— Винаги сте оставяли ключ на госпожа Хокин — повтори Хайсмит, обръщайки се към журито, за да подчертае думите си. — Полицията взе ли отпечатъци от пръсти след обира?

— Опитаха, но казаха, че крадецът е носил ръкавици.

— Да са споменавали пред вас, че имат подозрения кой може да е бил той?

— Не.

— Някога да са намеквали, че подозират господин Хокин?

Още докато Уелс казваше своето „не“, Стенли скочи на крака.

— Ваша милост — възрази той. — Моят уважаван колега не само че подвежда свидетеля, но го подвежда да цитира недоказани слухове.

Сампсън кимна.

— Моля съдебните заседатели да не вземат предвид последния въпрос и отговора, който му бе даден. Господин Хайсмит?

— Благодаря, ваша милост. Нямам повече въпроси.

Така значи, от там духаше вятърът, мислеше Клъф, докато се измъкваше от залата. Успя да влезе в стаята на свидетелите преди разсилния. Джордж скочи на крака. На лицето му се изписа тревожен въпрос.

— Защитата не оспори идентификацията. Сигурно ще твърдят, че Хокин е купил пистолета в някоя кръчма, без да съзнава, че е същият, който е бил откраднат от Уелс.

Джордж въздъхна.

— А пък аз съм го открил по време на обиска и съм го използвал, за да го натопя. Тоест показанията на Уелс не променят нищо.

— Напротив — възрази Хокин. — Доказват връзката на Хокин с пистолета. Обикновените хора не държат у дома оръжие, Джордж. Така ли е?

Преди Джордж да успее да отговори, вратата се отвори и влезе разсилният.

— Криминален инспектор Бенет? Очакват ви в съдебната зала.

Стори му се, че надали е извървявал по-дълъг път през живота си. Чувстваше погледите на публиката върху себе си, съзнаваше болезнено всяка измината крачка. Когато стигна до ложата на свидетелите, умишлено се обърна и се взря в безизразното лице на Филип Хокин. Надяваше се Хокин да вярва, че гледа в очите съдбата си.

Стенли изчака секретарят на съда да прочете клетвата, последван от Джордж, после стана и попи деликатно насълзените си очи.

— Вашето име и чин за протокола, инспекторе?

— Джордж Бенет, криминален инспектор от Дербишърската полиция, работя в Бъкстън.

— Искам да ви върна към самото начало на случая, инспекторе. Кога за първи път чухте за изчезването на Алисън?

Джордж сякаш отново се озова в общата стая на полицейския участък през онази мразовита декемврийска вечер, когато сержант Лукас му съобщи, че едно момиче от Скардейл е изчезнало. Започна показанията си ясно, като човек, който няма затруднения да повика спомените си и да ги види пред себе си ясно като настоящето. Стенли почти се засмя от облекчение, че свидетелят от полицията е толкова уверен. От опит знаеше, че с полицаите положението е доста несигурно. Понякога разчиташе на тях още по-малко, отколкото на свидетелите, които мънкаха и се опитваха да се измъкнат. Но Джордж Бенет беше хубав мъж, спокоен и уверен. Говореше и изглеждаше като кинозвезда в ролята на почтеното ченге.

Обвинителят не си губеше времето и към обяд вече бе представен целият първоначален доклад за изчезването на Алисън, първия разговор на Джордж с майка й и втория й баща, началото на търсенето и откриването на кучето в горичката.

После, в продължение на час и половина след обедната почивка, Стенли подробно разпита Джордж за най-показателните находки по време на следствието. Кръвта и парчетата от облекло в горичката; книгата в кабинета на Хокин, в която се описваше подробно местонахождение на мината под Голямата скала; изцапаните дрехи и куршумите в оловната мина; окървавената риза и пистолета; ужасяващите снимки и негативи в сейфа.

— Не е обичайно да се повдига обвинение в убийство, когато не е открит труп — каза Стенли, когато следобедът вече клонеше към края си.

— Така е, сър. Но в този случай доказателствата са толкова много и толкова убедителни, че друг извод става невъзможен.

— И, разбира се, има други случаи, когато са били издавани смъртни присъди за убийство при отсъствие на труп. Инспектор Бенет, като се вземе предвид тежестта на обвинението, имате ли някакви, макар и слаби, съмнения и правотата си, когато обвинявате господин Хокин?

— Всеки, който види снимките, които доказват как се е държал с доведената си дъщеря, докато е била жива, ще разбере, че това е човек, който не би се спрял пред нищо. Затова мога да кажа — не, нямам никакви съмнения. — Джордж за първи път бе видимо развълнуван и Стенли забеляза със задоволство, че вълнението му впечатли съдебните заседатели.

Той събра документацията си.

— Нямам повече въпроси към свидетеля.

Докато чакаше Рупърт Хайсмит да престане да рови из записките си и да започне нападението, Джордж си мислеше, че никога през живота си не е изпитвал такава нужда от цигара.

Въпросите на Стенли бяха изчерпателни и настоятелни, но за тях той беше подготвен. Хайсмит се бе опитал да убеди съдията да отложат кръстосания разпит за другата сутрин, но Сампсън не бе пожелал да чака.

Хайсмит се облегна небрежно на преградата зад себе си.

— Не сте забравили, че давате показания под клетва, нали, инспекторе? Сега кажете на уважаемия съд на колко години сте.

— На двадесет и девет години, сър.

— Откога служите в полицията?

— Почти седем години.

— Почти седем години — повтори с възхищение Хайсмит. — А вече сте достигнали високия чин на криминален инспектор. Забележително. Което ще рече, че не сте имали време да натрупате опит и разследването на сериозни и сложни случаи?

— Възлагано ми беше участие и в сериозни следствия, сър.

— Но вашето повишение е част от програмата за даване предимство на висшисти, нали? Не сте получавали повишение за някое блестящо разкритие, а просто защото имате университетско образование затова имате шансове за бързо израстване в йерархията, независимо от това дали разследвате кражби в магазини или убийства. Не е ли така? — Хайсмит се понамръщи, като че ли бе искрено озадачен.

Джордж пое дълбоко дъх и издиша през носа.

— Постъпих в полицията, след като завърших висше образование. Но още тогава ми бе обяснено, че ако не се представя на определено ниво, образованието не ми гарантира изкачване в полицейската йерархия.

— Наистина ли? — ако Хайсмит го заговореше с такъв тон в клуба по крикет, Джордж би го ударил със стика.

— Наистина — повтори той и затвори здраво уста.

— Много необичайно е младши офицер да ръководи такова сериозно следствие, нали? — настоя Хайсмит.

— Старшият инспектор в отдела беше възпрепятстван, защото кракът му беше в гипс. В началото никой нямаше представа колко сериозен ще се окаже случаят, затова главен инспектор Мартин го възложи на мен. Веднага щом стана ясно, че не става дума за нещо обичайно, беше логично да не се прекъсва ходът на следствието, за да се предаде случаят на служител от централата, който щеше да започне всичко отначало. През цялото време работех под прякото наблюдение на старши инспектор Карвър и на главен инспектор Мартин.

— И преди този случай никога не сте участвали в търсене на изчезнало дете?

— Не, сър.

Хайсмит вдигна очи към тавана и въздъхна.

— Някога да сте разследвал убийство?

— Не, сър.

Хайсмит се намръщи и потърка с показалец гърбицата на носа си.

— Поправете ме, ако греша, инспекторе, но това изобщо е първият значителен случай, чието следствие водите, нали?

— Ако става дума за участие вследствие като ръководител, да. Но…

— Благодаря ви, инспекторе, отговаряйте само на въпросите, които са ви зададени — сряза го грубо Хайсмит.

Джордж го изгледа раздразнено. После успя по някакъв начин да се усмихне едва забележимо, за да покаже, че знае каква игра играе защитата.

— Развил и сте подчертано лично отношение към случая, така ли с?

— Вършех си работата, сър.

— Дори след като търсенето на момичето е било официално прекратено, вие сте продължавал да посещавате Скардейл по няколко пъти седмично, нали?

— Да, ходех там два пъти седмично. Исках госпожа Картър да бъде спокойна, че случаят не е приключен и че не сме забравили дъщеря й.

— Имате предвид госпожа Хокин, нали? — употребата на името от страна на Хайсмит определено бе адресирана към съдебните заседатели, за да им напомни в каква връзка се намира тя с обвиняемия.

Джордж беше неуязвим за този тип провокации. Той се усмихна.

— Не виждам нищо чудно в това, че тя държи да бъде назовавана с името на предишния си съпруг. Аз и моите колеги с удоволствие се придържаме към молбата й.

— Вие дори сте оставили семейството си, включително и бременната си жена, на самата Коледа, за да отидете в Скардейл.

— Не можех да не мисля как изчезването на Алисън ще се отрази на празника на хората от селото. Двамата със сержант Клъф отидохме за съвсем кратко, просто да се обадим и да изразим съчувствието си.

— За да изразите съчувствието си. Колко похвално — каза покровителствено Хайсмит. — Посещавахте често имението, нали?

— Минавах често от там, така е.

— Кабинетът ви беше познат?

— Влизал съм в него, да.

— Колко пъти приблизително?

Джордж сви рамене.

— Трудно е да кажа точно. Преди обиска може би четири или пет пъти.

— Оставали ли сте някога там сам?

Въпросът изплющя изненадващо, като камшик. Сега вече етапа ясно накъде биеше Хайсмит.

— За много кратко време.

— Колко пъти?

Джордж се понамръщи.

— Струва ми се, два — каза той предпазливо.

— За колко време?

Стенли се изправи.

— Ваша милост, предполага се, че това е кръстосан разпит. Струва ми се, че моят уважаван колега задава подвеждащи въпроси.

Сампсън кимна.

— Господин Хайсмит?

— Ваша милост, обвинението се основава единствено на косвени доказателства, някои от които са открити в кабинета на клиента ми. Считам, че е логично да ми бъде позволено да изясня дали други хора са имали възможността да подхвърлят уликите.

— Много добре, господин Хайсмит, можете да продължите — съгласи се с видимо нежелание съдията.

— Колко време оставахте сам в кабинета?

— Първия път около минута или две най-много. Втория път трябва да съм бил в стаята около десет минути, преди господин Хокин да се появи — каза с нежелание Джордж.

— Достатъчно дълго — каза Хайсмит, привидно на себе си, вземайки в ръце друг бележник. Прелисти няколко страници и се обърка с много любезен тон към, Джордж.

— Можете ли да ни кажете какви са хобитата ви, инспекторе?

— Хобита ли? — попита Джордж изненадано.

— Точно така.

Джордж погледна объркано към Стенли, но прокурорът само сви рамене.

— Играя крикет, обичам да ходя из планините. Не ми остава много време за хобита — каза Джордж. Учудването му беше очевидно.

— Пропуснахте едно хоби — каза Хайсмит. Гласът му отново бе станал студен. — Хоби, което може би има връзка с настоящия случай.

Джордж поклати глава.

— Съжалявам, но не знам за какво говорите.

Хайсмит вдигна едно тънко снопче фотокопия.

— Ваша милост, настоявам тези документи да бъдат включени в списъка на доказателства на защитата под номера от едно до пет. Първото веществено доказателство е копие от училищния вестник на Средното мъжко училище в Кевъндиш — годишен отчет на училищния клуб по фотография, писан от председателя на клуба, Джордж Бенет. — Той подаде първия лист на секретаря на съда. — Останалите са копия на бюлетина на фотографския клуб в Манчестърския университет, където е следвал инспектор Джордж Бенет. Те включват статии за фотография, писани от Джордж Бенет. — Подаде и останалите документи на секретаря.

— Инспектор Бенет, отричате ли, че сте писали тези статии на фотографски теми?

— Разбира се, че не отричам.

— Значи всъщност сте експерт по въпросите на фотографията?

Джордж се намръщи. Клопката беше очевидна. Ако отречеше, това щеше да прилича на лъжа. Ако се съгласеше, щеше да подкопае зле каузата на обвинението.

— Малкото познания, които съм имал, са отдавна остарели — каза той внимателно. — Като изключим някоя и друга семейна снимка, не съм пипал фотоапарат от пет или шест години.

— Но имате представа към кого можете да се обърнете, ако ви трябват фалшифицирани снимки — каза Хайсмит.

Джордж беше по-опитен в отношенията с адвокати от Рут Картър. През ум не му мина да не отговори.

— Не повече от вас самия, сър.

— Снимките могат да се фалшифицират, нали? — попита Хайсмит.

— Доколкото се простира моят опит, не така качествено, че да приличат на тези тук — каза Джордж.

Хайсмит веднага се вкопчи в слабото място на думите му.

— Вашият опит ли? Да не би да искате да кажете на съда, че имате опит във фалшифицирането на снимки?

Джордж поклати глава.

— Не, сър. Имах предвид опитите за фалшифициране, които съм виждал, а не нещо, което съм правил аз самият.

— Но все пак ви е известно, че снимки могат да се фалшифицират?

Джордж си пое дълбоко дъх.

— Както казах преди малко, познанията ми по фотография са вече остарели. Всичко, което знам за който и да било аспект на фотографията, вероятно отдавна е остаряло и заместено от нови технологии.

— Инспекторе, настоявам да отговорите на въпроса ми. Знаете ли, че снимките могат да бъдат фалшифицирани или не? — Хайсмит като че ли бе изкаран от търпение. Джордж съзнаваше, че се държи така, за да изглежда, че свидетелят се опитва да се измъкне, но друг изход нямаше — иначе трябваше да признае публично, че е опитен фалшификатор на снимки.

— Имам известни теоретични познания, сър, но никога…

— Благодаря ви — каза високо Хайсмит, за да го прекъсне. — За предпочитане са простите отговори. Сега нека погледнем тези негативи, които обвинението е представило като веществени доказателства. С какъв фотоапарат са заснети?

Под нивото на преградата, така, че съдебните заседатели да не го видят, Джордж заби нокти в дланите си.

— Портретен фотоапарат. „Лайка“, „Роли флекс“, нещо подобно.

— Притежавате ли такъв апарат?

— Не съм използвал „Роли флекса“ си почти пет години — отвърна Джордж, съзнавайки, че отговорът му звучи като извъртане.

Хайсмит въздъхна.

— Въпросът беше дали притежавате такъв фотоапарат, инспекторе, а не откога не сте го ползвали. Имате ли такъв фотоапарат? Отговорете с да или не.

— Да.

Хайсмит помълча, ровейки из бележките си. После вдигна очи.

— Вие сте убеден във вината на клиента ми, нали?

Джордж погледна към съдебните заседатели.

— Моите убеждения нямат стойност в случая.

— Но все пак вярвате във вилата на клиента ми? — настоя Хайсмит.

— Вярвам в това, което говорят веществените доказателства, и затова наистина вярвам, че Филип Хокин е изнасилил и убил тринайсетгодишната си доведена дъщеря. — Вълнението пролича в тона на Джордж, въпреки опитите му да го потисне.

— Това са две ужасни престъпления — каза Хайсмит. — Всеки нормален човек би бил отвратен от тях и би искал извършителя, да бъде справедливо наказан. Проблемът е там, инспекторе, че няма сигурни доказателства за извършването и на двете престъпления. Това е проблемът, нали?

— Ако нямаше доказателства, обвинителният акт нямаше да бъде приет, срещу вашия клиент нямаше да бъде възбуден процес, и ние нямаше да сме в тази зала днес.

— Но за всяко веществено доказателство, представено тук днес, съществува и алтернативно обяснение. И много от тези обяснения водят категорично към вас. Вашата мания на тема Алисън Картър ни е довела тук днес, така ли е, инспекторе?

Този път Стенли скочи.

— Ваша милост, протестирам. Уважаваният ми колега продължава да държи речи, вместо да задава въпроси, прави намеци, вместо да отправя директни обвинения. Ако има въпроси, които трябва да зададе на инспектор Бенет, добре. Но очевидно единствената му цел е да прави недостойни намеци и инсинуации пред съдебните заседатели — и при това положение е редно да бъде спрян.

От катедрата Сампсън гледаше заплашително.

— Не само той проявява неуместна склонност към красиви речи, господин Стенли. — Той погледна към съдебните заседатели над очилата си като късогледа къртица. — Не забравяйте, че сте тук, за да изслушвате показанията, и че на всякакви коментари от страна на защитата и обвинението не трябва да се обръща внимание. Моля, продължавайте, господин Хайсмит, но само по темата.

— Много добре, ваша милост. Инспекторе, моля да отговорите на следващия ми въпрос само с да или не. Амбициозен ли сте?

Стенли отново се изправи.

— Ваша милост — извика той възмутено, — това няма нищо общо с разглеждания случай.

— Това би обяснило мотивацията му — каза рязко Хайсмит. — Защитата твърди, че по-голямата част от доказателствата срещу клиента ми са фалшифицирани. Ако е така, аз съм длъжен да разбера мотивацията на инспектор Бенет.

Сампсън помисли малко, после каза.

— Нека свидетелят отговори на въпроса.

Джордж си пое дълбоко дъх.

— Единствената ми амбиция е да допринеса за това да бъде въздадена справедливост. Вярвам, че там някъде, навън, се намира тялото на едно момиче, чудовищно насилвано, преди да бъде убито, и смятам, че човекът, който е виновен за това, седи тук на подсъдимата скамейка. — Хайсмит се опитваше, да го спре, но той не му обърна внимание. — Аз съм тук, за да направя всичко възможно Филип Хокин да си получи заслуженото, а не да осигуря по-нататъшната си кариера.

Млъкна рязко.

Хайсмит поклати глава, привидно отвратен.

— От вас очаквах само да или не. — Той въздъхна. — Нямам повече въпроси към този свидетел. Лицето му — обърнато към съдебните заседатели, а не към съдията, изразяваше презрение, което отсъстваше от тона му.

Джордж излезе от свидетелската ложа. Вече не можеше да избегне гледката, която загърбваше умишлено, докато даваше показания. Хокин гледаше право в него с почти тържествуващо изражение. Усмивката, която почти винаги играеше по устните му, се беше завърнала, и той седеше на подсъдимата скамейка така спокойно, сякаш бе в собствената си кухня. Кипящ от гняв, Джордж мина покрай него и излезе от залата. Зад себе си чу как съдията приключва заседанието за деня. Забърза надолу по коридора, към мъжката тоалетна. Нахлу в една от кабинките, заключи я и се наведе над чинията. Едва успя. Острата миризма от повръщано се връщаше от порцелана и го караше да се дави наново.

Дръпна веригата и се облегна на стената. Студена пот се стичаше по лицето му. В един ужасен момент в съдебната зала той осъзна напълно това, което инсинуациите и обвиненията на Хайсмит можеха да му причинят. Достатъчни бяха двама-трима лековерни съдебни заседатели, които не обичат особено полицията, и не само че Хокин щеше да си излезе свободен от съда, но кариерата и доброто име на Джордж щяха да рухнат. Мисълта за това беше непоносима, като кошмарните представи, които се въртят в главата на човек в три часа след полунощ, когато те обзема вледеняваща вътрешностите паника. Беше се изложил на страшен риск, за да даде шанс на обвинението. Едва сега, за първи път, си позволяваше да осъзнае колко лесно можеше да стане посредник на собственото си унищожение. Нищо чудно, че Карвър му преотстъпи така великодушно ръководенето на следствието. Дори не можеше да се каже, че му бяха поднесли чаша с отрова — той самият я беше изтръгнал от ръцете на другите.

Но какво друго можеше да направи? Още докато стоеше там, с насълзени очи от острата миризма на белина, Джордж съзнаваше, че не е имал друг избор.

Когато излезе от тоалетната, Клъф го чакаше. Познатият фас висеше от ъгълчето на устата му.

— Знам една добра кръчма надолу, по пътя към Ашбърн — каза той. — Да пийнем по едно на път към къщи.

Джордж си каза, че Клъф беше наистина забележителен помощник.

3.

До края на седмицата Джордж седя в дъното на залата. Винаги успяваше да пристигне няколко минути след началото на заседанието и да се измъкне веднага, щом съдът станеше, за да го закрие. Знаеше, че става смешен, но не можеше да се отърве от усещането, че всички го гледат, защото се чудят действително ли е корумпиран — или, което бе по-лошо, защото са убедени, че е. Ужасяваше се при мисълта, че го вземат за едно от онези ченгета, които си избират виновник по вкус, независимо от наличните доказателства. Но не можеше и да не присъства на процеса.

На третия ден бяха разпитани свидетелите от Скардейл. Чарли Ломас съумя да повтори показанията си, а защитата не можа да го обърка, също както при четенето на обвинителния акт. Откритото му държание и явната скръб по изчезналата братовчедка му спечелиха симпатиите на съдебните заседатели.

След него бе призована мама Ломас. Беше облякла за случая едно прастаро черно палто със забодено на ревера клонче бял пирен. Тя потвърди, че се казва Хестър Юфимия Ломас. Беше съвсем явно, че не изпитва и помен от страхопочитание към съда. Отговаряше на въпросите на прокурора и адвоката също така, както разговаряше с Джордж в собствената си дневна. Поиска стол и чаша вода, след което не се възползва нито от едното, нито от другото. Стенли се отнасяше с нея с преувеличена почтителност. Тя от своя страна му отвръщаше с подчертано безразличие.

— Напълно сигурна ли сте, че човекът, когото сте видели да прекосява полето, е бил господин Хокин? — попита Стенли.

— Слагам очила само за четене — отвърна старата жена. — Още мога да различа сокол от ястреб на сто ярда разстояние.

— Откъде сте толкова сигурна, че това е било точно в сряда?

Тя го изгледа раздразнено.

— Защото това беше денят, в който изчезна Алисън. Когато се случи нещо такова, всичко останало, което е станало през този ден, се запечатва в паметта ти.

Стенли очевидно не намери повод да й противоречи. Започна да я разпитва как е научила за съществуванието на оловната мина от книгата в кабинета на имението Скардейл.

— Често ли разговаряхте със скуайър Касълтън за местна история? — попита той накрая.

— О, да — каза тя веднага. — Познавах го, откак беше малко момче. Той никога не се държеше като господар с арендаторите си — не и старият скуайър. Двамата често седяхме заедно и разговаряхме. Винаги си казвахме, че отидем ли си, ще отнесем със себе си половината история на долината. Той все ме караше да запиша всичко, което знам, но на мен не ми се занимаваше.

— Но от тези разговори вие знаехте къде да намерите книгата?

— Така е. Много пъти сме я разглеждали заедно със стария скуайър. Веднага я намерих.

— Защо не казахте по-рано за оловната мина на полицията? — попита Стенли, като че ли между другото.

Тя се почеса по слепоочието с изкривения си от артрит пръст.

— И аз не знам. Понякога забравям, че не всички познават така добре като мен долината. Оттогава често лежа будна нощем и се чудя дали, ако бях споменала пред инспектора за оловната мина още вечерта, когато изчезна горката Алисън, нямаше да може да й се помогне някак — старицата въздъхна. — Тази мисъл ми тежи ужасно.

— Нямам повече въпроси към вас, госпожо Ломас, но колегата ми господин Хайсмит също трябва да ви разпита. Бихте ли останали тук? — Стенли се поклони леко на старицата и седна на мястото си.

Този път Хайсмит изчака малко, преди да се изправи.

— Госпожо Ломас — започна той. — Сигурно ви е тежко да гледате племенника на стария си приятел на подсъдимата скамейка.

— Не съм си представяла, че някога ще се радвам, че скуайър Касълтън е мъртъв — отвърна тя тихо. — Това би разбило сърцето му. Той обичаше Алисън като собствена внучка.

— Наистина ли? Ще ви бъда много благодарен, ако си направите труда да отговорите на няколко мои въпроса.

Тя вдигна глава и Джордж, седнал в дъното на залата, се преви, защото забеляза предизвикателния блясък в очите й.

— Въпросите не ме затрудняват — сопна се тя. — Ще кажа истината, независимо от това на кого изнася. Не можете да ме стреснете с вашите въпроси, така че давайте.

За миг Хайсмит се стресна. Кротките отговори, които мама Ломас даваше на Стенли, не бяха го подготвили за войнственото й поведение.

— Как можете да бъдете толкова сигурна, че сте видели тъкмо господин Хокин да прекосява полето през онзи следобед?

— Как мога да бъда сигурна ли? Сигурна съм, защото го видях и защото го познавам. Знам как изглежда, как ходи, какви дрехи носи. Няма човек в Скардейл, с когото бих могла да го объркам — каза тя възмутено. — Може да съм стара, но не съм изкукуригала.

Тих кикот се понесе по пейките на журналистите, и дори групата от Скардейл си позволи едва доловими усмивки. Мама Ломас щеше да даде на този лондонски адвокат да се разбере.

— Това поне е очевидно, госпожо — произнесе с усилие Хайсмит.

— И не ми казвай постоянно „госпожо“, млади човече. Може и „бабо“.

Хайсмит примигна няколко пъти. Връхчето на молива му се счупи от натискане в бележника.

— Да поговорим за онази книга в кабинета на имението. Казвате, че сте знаела къде точно да я намерите?

— Много помниш, момче — беше мрачният отговор на мама Ломас.

— Значи намерихте книгата там, където очаквахте да я намерите?

— Че къде другаде да е? Разбира се, че си беше на мястото.

Хайсмит се приготви за скок.

— И никой не я беше местил?

— На този въпрос не бих могла да отговоря, нали? Откъде да знам? Може някой да я е вадил и да я е сложил обратно на мястото й — лавиците са пълни. Извадиш ли книга, празното място веднага си личи. Човек я поставя обратно на същото място. Автоматично — поясни тя презрително.

Хайсмит се усмихна.

— Но няма признаци някой да е правил това. Благодаря ви, госпожо Ломас.

Съдията се приведе напред.

— Свободна сте, госпожо Ломас.

Тя се обърна към Хокин. Усмивката й беше пълна със злорадо тържество. Джордж изпита дълбоко облекчение, че старицата е с гръб към съдебните заседатели.

— Да, знам — каза тя. — Онзи там не може да каже същото за себе си, а?

Тя мина през залата като коронована особа, за каквато я приемаха в родното й село, и седна на своето място сред семейството си.

На следващия ден изслушваха различни специалисти, които даваха показания относно различни подробности по делото. Шивачът на Хокин бе пристигнал от Лондон, за да потвърди, че окървавената риза, укрита в лабораторията, е една от няколкото, шити по мярка на обвиняемия преди по-малко от година. Служител от аптечната верига „Буутс“ заяви, че е продал на Филип Хокин две ролки лейкопласт, същия като този, с който бе облепена муцуната на кучето на Алисън, както и като парчето лейкопласт, с което бе прикрепен ключът за сейфа към гърба на чекмеджето в кабинета.

Служител на полицейската лаборатория заяви, че по снимките и негативите, открити в сейфа, са намерени отпечатъци от пръстите на Филип Хокин. Нямаше обаче открити отпечатъци по пистолета, а подвързията на старата книга беше такава, че от нея не можеха да се извадят отпечатъци.

Последният свидетел за деня беше експертът по огнестрелни оръжия. Той потвърди, че един от куршумите, открити в пещерата, може да се идентифицира категорично като 38-ми калибър, изстрелян от пистолета, който Рут Картър бе намерила скрит в лабораторията на мъжа си.

Хайсмит рядко задаваше въпроси по време на всички тези показания. Единствените му въпроси бяха опити да се подчертае наличието на алтернативни обяснения на тези, дадени от обвинението. Той настоя, че всеки би могъл да се сдобие с риза, която е притежание на Хокин. Възможно е било някоя риза да бъде открадната от проснатото да съхне пране. Възможно е Хокин да не е купувал лейкопласт за себе си, а да е изпълнявал поръчка на друг човек. Нищо чудно, че имало негови отпечатъци по снимките и негативите — нали полицаите са му ги давали в стаята за разпити, преди да ги поставят в найлонови джобове, преди дори неговият адвокат да пристигне. А единственият човек, чиито думи доказват връзката между Хокин и оръжието, е неговата съпруга, която отчаяно търсеше обяснение на изчезването на дъщеря си, толкова отчаяно, че бе готова дори да се обърне срещу съпруга си.

Съдебните заседатели седяха с безизразни лица и по нищо не личеше какво е отношението им към цялото представление. В края на третия ден съдът насрочи заседание за другата сутрин.

В петък сутринта Джордж бе принуден да се изтръгне от личните си безпокойства. В „Дейли Експрес“ той попадна на статия, която го притесни.

КУЧЕТА СЛЕДОТЪРСАЧИ УЧАСТВАТ В ТЪРСЕНЕТО НА ИЗЧЕЗНАЛО МОМЧЕ

„Осем полицаи и две обучени кучета следотърсачи претърсваха днес гаровите постройки, паркове и изоставени сгради в търсене на изчезналия ученик Кийт Бенет, който не се е появявал в дома си от три дни. Старши офицер от полицията заяви: «Ако не го открием и днес, ще продължим да търсим по-усилено. Все още не знаем какво може да се е случило с него. Не можем да предполагаме нещо лошо, но не можем и да открием някакъв повод за изчезването му.» Късогледият, дванайсетгодишен Кийт от Чорлтън он Медлок край Манчестър, изчезнал във вторник вечерта, след като излязъл от къщи, за да отиде на гости при баба си. Момчето живее в този район около Манчестър, където наскоро имаше няколко убийства и няколко безследно изчезнали деца.“

ДЕТЕТО ОБИЧАЛО ДА СИ СТОИ У ДОМА

„Кийт оставил вкъщи очилата си с дебели стъкла — едното пукнато, — без които виждал много трудно. Майката на Кийт, трийсетгодишната госпожа Уинифред Джонсън, има още пет деца и очаква седмото след две седмици. Днес тя се разплака, докато говореше за изчезналия си син.

Госпожа Джонсън каза: «Никога преди не е правил такова нещо. Предпочита да си седи у дома, а и без очилата си почти не вижда.»

Бабата на момчето, шейсет и три годишната Гъртруд Бенет от Лонгсайт, Манчестър, заяви: «Никой от нас не може да спи, да яде, да върши каквото и да било от тревоги по момчето.»

Полицейската група, натоварена с издирването на Кийт Бенет, се състои от един сержант, петима редови полицаи и двамата полицаи, съпровождащи кучетата. Те претърсват територията в диаметър една миля около дома на Кийт.“

Джордж се взираше във вестника. Мъчителна беше представата, че и друга майка преживява страданията на Рут Картър. Но в едно ъгълче на съзнанието му се обаждаше упорито мисълта, че ако това е трябвало да се случи, мъчно би могъл да бъде избран по-подходящ момент. След прочитането на вестника у всеки съдебен заседател скръбта на Уинифред Джонсън можеше само да подчертае страданието на Рут Картър и да намали всякаква склонност да се вярва на Хокин.

Внезапно изпита остър срам. Как можеше да бъде толкова себичен? Как можа дори да помисли да експлоатира изчезването на друго дете? Отвратен от самия себе си, Джордж смачка вестника и го хвърли в кошчето за боклук.

Същия следобед, докато се качваше по стълбите към съдебната зала, той забеляза позната фигура, застанала до вратата. В безукорна официална униформа, главен инспектор Мартин стоеше и си играеше с черните кожени ръкавици. Когато Джордж се приближи към него, той вдигна очи.

— Инспекторе — поздрави Мартин с непроницаема физиономия. — Може ли да поговорим?

Джордж го последва по един страничен коридор. Двамата влязоха в малка стая, която миришеше на пот и цигари.

Мартин запали една от своите цигари без филтър и каза рязко:

— Държа следващата седмица да се върнеш в участъка.

— Но, сър… — възрази Джордж.

Мартин вдигна ръка.

— Знам, знам. Днес е заключителната реч на обвинението и идущата седмица защитата ще представи своите аргументи. Тъкмо затова държа да се върнеш в Бъкстън.

Джордж вдигна глава и загледа войнствено началника си.

— Това е мой случай, сър.

— Знам. Но и ти, и аз знаем също каква ще бъде линията на защитата на Хайсмит. Той няма никакъв друг избор. А аз няма да търпя един от моите офицери да седи в съдебната зала и да слуша как честта му се петни от някакъв мазен адвокат, комуто е все едно какво може да причини на един почтен човек. — Вратът на Мартин започна да се зачервява издайнически. Той закрачи напред-назад.

— Моите уважения, сър, но мога да понеса всичко, което Хайсмит реши да каже по мой адрес.

Мартин спря да крачи и застана лице в лице с Джордж.

— Така си мислиш! Но дори да можеш, аз пък няма да те оставя за плячка на пресата. Ако не искаш да се оттеглиш заради самия се бе си, направи го заради жена си. Сигурно й е достатъчно тежко да чете статии, в които те обвиняват в какви ли не злоупотреби, но поне можеш да й спестиш снимки, на които се измъкваш и вмъкваш крадешком в някоя кола, преследван от репортери, като че ли ти си този, когото съдят.

Джордж прекара ръка през косата си.

— Останала ми е малко отпуска.

— Само че аз не ти давам разрешение да я ползваш — сопна се Мартин. — Няма да стъпваш в Дерби, докато този процес не приключи. Това е заповед.

Джордж се обърна и запали цигара. Веднага му мина през ума, че това е наказание свише за отвратителната мисъл, която му бе минала през ума при изчезването на Кийт Бенет.

— Разрешете ми поне да присъствам на четенето на присъдата — каза той едва чуто.

Професор Джон Патрик Хамънд изрецитира научните степени, които го правеха един от водещите експерти по съдебна медицина в Северна Англия. Името му, заедно с имената на Бърнард Спилзбъри, Сидни Смит и Кийт Симпсън, се свързваше в представите на обществеността с един от малкото специалисти, които благодарение на познанията си могат да изтръгнат от минимално количество следи неопровержими доказателства за вина. Причърд от прокуратурата настоя да привлекат висококвалифициран експерт с утвърдено име.

— И без това имаме толкова малко улики, добре ще е те да бъдат подкрепени от някое голямо име — бе казал той и главен инспектор Мартин се беше съгласил.

Хамънд беше дребен, педантичен човек, чиято глава изглеждаше прекалено голяма за тялото му. Компенсираше малко смехотворния си външен вид със сериозно и самоуверено поведение. Съдебните заседатели много го харесваха, защото бе в състояние да превежда научния жаргон на разбираем език, без да демонстрира превъзходство. Стенли прояви достатъчно здрав разум да ограничи въпросите си до минимум, като остави обясненията на самия Хамънд.

Хамънд се постара съдебните заседатели да оценят в подробности ключовите моменти. Кръвта по дървото в горичката, по разкъсаното бельо в мината и на изцапаната риза беше от жена с нулева кръвна група, кръвната група на Алисън. Количеството кръв по ризата предполагаше наличие на много тежка рана. Семенната течност по бельото беше от мъж с кръвна група А. Обвиняемият имаше кръвна група А.

Хамънд обясни също, че лабораторното изследване е открило следи от обгаряне по ризата, които биха могли да се получат, ако е бил даден изстрел в непосредствена близост до нея. Хамънд показа как би могло да стане това, като държеше ризата пред себе си. Джордж забеляза как Рут Картър отпусна глава в ръцете си. Кати Ломас обви раменете й с ръка и я притисна до себе си.

— Както ще видите сам, ваша милост — обясни Хамънд, — следите от изстрела са открити по десния маншет и дясната предна част на ризата. Това може да се очаква, ако някой, облечен във въпросната риза, е стрелял много отблизо. Не съществува друго обяснение, което да отговаря точно на това подреждане на следите и зацапването.

Хайсмит се изправи, за да проведе кръстосания разпит. Беше леко раздразнен. Засега този случай не се очертаваше като едно от най-успешните му представяния. Имаше толкова малко неща, за които да се хване, а когато ги имаше, те бяха толкова несигурни. Най-сетне имаше възможност да атакува нещо конкретно.

— Професор Хамънд, можете ли да ни кажете какъв процент от населението на страната има кръвна група А?

— Приблизително четиридесет и два процента.

— А у какъв процент от населението кръвната група може да се констатира по другите телесни течности?

— Приблизително осемдесет процента.

— Простете, но математиката никога не е била моя силна страна. Какъв процент от населението отделят секрети, в които присъства кръвна група А?

Хамънд повдигна вежди.

— Около тридесет и три процента.

— Значи единственото, което можем да кажем, е че тези петна от семенна течност може да са били направени от приблизително една трета от мъжкото население на страната?

— Това е така, да.

— Така че, вместо да говорите конкретно за моя клиент, би трябвало да кажете само, че лабораторните тестове не го изключват. — Това не беше въпрос и Хамънд не отговори. — Да преминем към окървавената риза. Има ли нещо, което да показва, че обвиняемият е човекът, носил тази риза, когато в непосредствена близост до нея е бил даден изстрел?

— От гледна точка на съдебната медицина, не — отвърна с нежелание Хамънд — винаги реагираше така, когато бе принуден да признае, че науката невинаги може да даде всички отговори.

— Така че тази риза би могла да бъде носена от всеки?

— Да.

— И е възможно лицето, носило тази риза, да не е същото, изцапало разкъсаното бельо със семенна течност?

Хамънд помълча за миг.

— Струва ми се доста невероятно, но предполагам, че е възможно.

— Количеството кръв по другите дрехи е значително по-малко. Възможно ли е това количество да съответства на кръвотечение при разкъсване на химена?

— Невъзможно е да се прецени. Някои жени губят значително количество кръв при разкъсване на девствената ципа, а други изобщо не кървят. Но ако петната от кръв по ризата са от такъв източник, то въпросната жена е имала кръвоизлив, който е застрашавал живота й.

— И все пак на предполагаемото местопрестъпление е нямало кръв. Нали, ако някой е бил убит с пистолетен изстрел във въпросната пещера, навсякъде в нея би трябвало да има кръв? Трябва да е текла по земята, да е изпръскала стените и тавана? Как е възможно никъде да не е открита кръв, с изключение на намерените дрехи?

— Искате да изказвам предположения ли? — попита отривисто Хамънд.

— Питам дали вашият опит сочи, че е възможно в тази пещера да е бил убит с пистолетен изстрел човек, без никъде да са останали петна от кръв — каза Хайсмит, произнасяйки думите бавно и отчетливо.

Хамънд се намръщи и позамисли, вдигайки очи към тавана, като че ли се опитваше да си припомни нещо. След малко каза:

— Да. Възможно е.

Хайсмит се намръщи на свой ред, но преди да проговори, Хамънд продължи:

— Ако например убиецът е държал момичето близо до себе си и е притиснал дулото на пистолета под ребрата й. Куршумът, движещ се по траектория в посока нагоре, би разкъсал сърцето, но може след това да заседне в раменната кост. Ако няма изходна рана, няма да има и разплискване на кръв от нея. А ако момичето е било притиснато близо до убиеца, кръвта, изтекла от входната рана, би попила в неговата риза.

Хайсмит бързо дойде на себе си.

— Значи от всички възможни сценарии на предполагаемото убийство съществува само един, който може да обясни отсъствието на кръв от местопрестъплението?

— Ако предположим, че момичето изобщо е било убито в пещерата, нали? Да, мога да дам само това обяснение.

— Една от десетки, може би дори стотици възможности. Не е нещо, което може да се окачестви като вероятна версия, нали?

Хамънд сви рамене.

— Нямам представа.

— Благодаря ви, професоре.

Хайсмит седна. Беше постигнал повече, отколкото се бе надявал. Бе уверен, че може да зашемети съдебните заседатели с научна терминология и да ги обърка така, че оправдателната присъда да им се стори единственият възможен изход.

— С това обвинението приключи — обяви Стенли, докато професор Хамънд събираше документите си и напускаше свидетелската ложа.

— Отлагам следващото заседание на съда за идущата седмица — каза Сампсън.

4.

„Манчестър Гардиън“, понеделник, 22 юни 1964 година

НОВА СЛЕДА В СЛУЧАЯ С ИЗЧЕЗНАЛОТО МОМЧЕ

„Снощи полицията се преориентира в търсенето на полусляпото момче, изчезнало преди пет дена, след като един от съучениците му заяви: Той казваше, че имал някъде много тайно скривалище.“

Търсенето се пренесе от околностите на дома на дванайсетгодишния Кийт Бенет от Лонгсайт, Манчестър, към близките паркове.

Говорител на полицията заяви: „Ако момчето си е направило някъде скривалище, то може да е складирало там и храна. Но където и да е това скривалище, то е добре подбрано.“

Съветският съюз призна, че спътниците му могат да се използват за целите на военното разузнаване; инфаркт прекрати управлението на индийския президент Неру; новоизбраният президент на Родезия Иън Смит правеше войнствени изказвания; „Дъ Сърчърс“ и „Мили енд Дъ Фор Пенис“ се добраха до върховете в поп класациите. Но единственото нещо, което Джордж бе в състояние да възприема, бяха статиите за процеса срещу Филип Хокин във вестниците. Опитваше се да крие вестниците от Ан, но тя ходеше до магазинчето за вестници всеки ден и си ги купуваше сама. Налагаше се да общува със съпругите на останалите полицаи; искаше да знае какво се говори зад гърба на съпруга й, за да знае как да отвърне на удара от негово име, ако се намереше някой достатъчно глупав да наруши полицейската солидарност в такъв тежък момент.

Единственият свидетел на защитата, с изключение на самия Хокин, беше някогашният му шеф, който му даде блестяща и безукорна характеристика. Не можеше да се каже, че защити страстно каузата на Хокин, но заяви, че никога не е чувал нито една лоша дума по адрес на бившия си чертожник.

Когато дойде ред на Хокин да дава показания, започнаха фойерверките.

На следната сутрин вестниците гърмяха с огромни заглавия:

„ПОЛИЦИЯТА ПОДХВЪРЛИ УЛИКИ, ЗА ДА ПОВДИГНЕ ОБВИНЕНИЕ СРЕЩУ МЕН, ТВЪРДИ ОБВИНЕНИЯТ В УБИЙСТВО“

„ДОКАЗАТЕЛСТВАТА В ПРОЦЕСА ЗА УБИЙСТВО СА ФАЛШИВИ“

„ЛЪЖИ, ЛЪЖИ И САМО ЛЪЖИ, КАЗВА АДВОКАТЪТ НА ОБВИНЕНИЯ“

„УБИЕЦЪТ НА АЛИСЪН Е ОЩЕ НА СВОБОДА“

Джордж седеше в кабинета си и се взираше мрачно в заглавията пред себе си. Нищо, че утре с тези вестници щяха да увиват риба и пържени картофи. Бяха започнали да го замерят с кал и част от тази кал нямаше да може да се изтрие. Както и да приключеше този случай, той щеше да помоли да го преместят в друго полицейско управление.

Всичко показваше, че Хокин се е представил блестящо и е изтъквал невинността си при всеки удобен случай. Хайсмит, разбира се, му бе осигурил много такива възможности. За всяко доказателство на вината му той бе успял да открие по някакво опровержение — някои по-убедителни, други не чак толкова. Беше говорил открито, не бе избягвал да гледа съдебните заседатели, бе създал впечатление, че е честен и искрен.

Дори си бе признал, че пистолетът „Уебли“ е бил негово притежание, без да признава, че го е откраднал от Ричард Уелс. Версията му беше, че купил пистолета от бивш колега, който за удобство междувременно беше починал. Беше си признал свенливо, че винаги е мечтал да има пистолет. Колегата предложил да му го продаде, преди Хокин изобщо да разбере за обира. После съобразил, че вероятно това е откраднатото оръжие, но не посмял да съобщи в полицията от страх, че ще го обвинят в кражба. Да, бил показал пистолета на жена си. Сега дълбоко се срамувал от поведението си. Вестниците определяха държанието му като „безстрашно“. Хокин бе заявил няколко пъти, че макар да е станал жертва на полицейски машинации, вярва в справедливостта на британския съд и в здравия разум на съдебните заседатели.

— Какъв мазник — изръмжа Джордж, докато четеше подробните описания на Дон Смарт в „Дейли Нюз“.

Клъф надникна през вратата.

— Ако питаш мен, малко го е прекалил. Съдебните заседатели страшно мразят да им се подмазват. Можеш да им се слагаш, стига да не усетят, че го правиш. Но той толкова се е увлякъл, че може да ги отблъсне.

— Благодаря за добрите думи, Томи — въздъхна Джордж. — Ще ми се да можех да чуя кръстосания разпит на Стенли днес.

— Сигурно ще се справи по-добре, като знае, че не си там.

„Манчестър Ийвнинг Нюз“, сряда, 24 юни 1964 г.

ДВЕ ИЗЧЕЗНАЛИ МОМЧЕТА — И ДВЕ МАЙКИ, КОИТО ГИ ЧАКАТ

От нашия кореспондент

„Две жени с тъжни очи, които са опознали страшната мъка на майка, загубила детето си, днес за първи път се срещнаха в Аштънъндър Лайн.

Госпожа Шийла Килбрайд и госпожа Уинифред Джонсън седяха заедно в къщата на госпожа Килбрайд на Смолшоу Лейн в Аштън, и разговаряха за изчезналите си синове. Джон Килбрайд, който изчезна през ноември миналата година, беше на дванадесет години. Дванайсетгодишен беше и Кийт Бенет от Чорлтън он Медлок, Манчестър, чиято майка е госпожа Джонсън. Кийт изчезна преди седем дни.

И двете момчета са първородни синове на многодетни семейства. И двамата изчезнаха безследно.“

ТОВА Е КОШМАР

„Госпожа Килбрайд и госпожа Джонсън разговаряха тихо и като че ли все още не можеха да повярват в случилото се. Госпожа Килбрайд заяви: «Макар че мина толкова време, все ми се струва, че това е някакъв кошмарен сън.» Тя разказа как с времето е привикнала да живее с измамни надежди, описа моментите на отчаяна надежда всеки път, когато някаква кола спре пред вратата на дома им. Но безсънните нощи продължават, текат и дните, изпълнени с дълбоко отчаяние.

Тя каза на госпожа Джонсън: «Трябва да се държите. И нашето семейство е голямо като вашето, а сега забелязвам, че дори избягваме да споменаваме често името на Джон».“

ИЗМАМНИЦИ

„Госпожа Килбрайд разказа също и за безсъвестните лъжци и маниаците, които са й причинили допълнителни страдания.

— Свикнах да се отнасям подозрително с всеки непознат, който дойде у нас — каза тя.

— Ако твърдят, че са полицаи или репортери, настоявам да се легитимират.

Госпожа Килбрайд, съпруга на строителен работник, има седем деца заедно с Джон. Госпожа Джонсън, чийто съпруг е безработен дърводелец, има шест деца и очаква седмото на пети юли.“

ПОЛИЦИЯТА ПРОДЪЛЖАВА ДА ТЪРСИ

„Полицията продължава с издирването на техните синове. Описанието на Кийт е разпространено в цялата страна. Говорител на полицията от Манчестър заяви: Разбира се, че се безпокоим за живота на момчето. Необичайното в случая е, че момчето никога преди не е напускало за дълго време дома си, а освен това е оставило у дома очилата си, без които почти не вижда. Имал е само един шилинг в джоба си. Обикновено намираме такива момчето много бързо. Нямаме никакви следи, но правим всичко, което е по силите ни.“

5.

Короната срещу Филип Хокин; откъси от официалния протокол; заключителна реч на прокурора Дезмънд Стенли.

„Дами и господа съдебни заседатели, искам да ви благодаря за търпението, което проявихте по време на този тежък съдебен процес. Винаги е мъчително да се размишлява върху оскверняването на детската невинност, което ви се наложи в този случай. Ще се опитам да бъда колкото е възможно по-кратък, но първо държа да отговоря на намеците, направени от моя уважаван колега, който води защитата.

Вие сами видяхте инспектор Джордж Бенет и изслушахте показанията му. Видяхте и изслушахте и обвиняемия, Филип Хокин. Аз самият познавам инспектор Бенет като безукорно честен полицай, но за съжаление вие, за разлика от мен, не го познавате. Затова ви призовавам да прецените това, което говорят фактите. Доброто име на инспектор Бенет бе представено в тази зала още преди самият той да се появи. Чухме, че съпругата на обвиняемия, госпожа Картър, говори възторжено за инспектор Бенет. Чухме по-късно как госпожа Хестър Ломас и господин Чарлз Ломас говореха с най-добри чувства за отношението му към жителите на Скардейл, изгубили едно от своите деца, за това, че се е посветил самоотвержено на задачата да установи какво е сполетяло Алисън Картър.

От другата страна имаме господин Хокин — човек, който по собствените си думи е способен да купи незаконно притежавано оръжие и да го държи в къща, където живее тринайсетгодишно дете.

Това са факти, дами и господа. Не предположения, а факти. Независимо от инсинуациите на моя уважаван колега, в този случай присъстват и много други факти. Факт е, че Филип Хокин е собственикът на пистолета «Уебли», 38-ми калибър, от който са били дадени изстрелите в същата тази пещера, където са открити дрехите на Алисън Картър, идентифицирани от родната й майка. Факт е, че Филии Хокин притежава книга, в която е описано подробно местонахождението на тази пещера, чието съществуване не е било известно никому, освен на една възрастна жена. Факт е, че семенната течност, с която са зацапани разкъсаните бикини на Алисън, може да е на Филип Хокин. Факт е, че пистолетът на Филип Хокин е бил открит, увит в окървавена риза и скрит в лабораторията на Филип Хокин — в една пристройка, където не е стъпвал никой, освен обвиняемият. Факт е, че окървавената риза е собственост на Филип Хокин. Факт е, че голямото количество кръв, напоило тази риза, може да е на Алисън Картър. Факт е, че съществува напълно приемливо обяснение за отсъствието на следи от кръв в пещерата.

Нещо повече — факт е и това, че по порнографските снимки на Алисън Картър и негативите, от които те са копирани, има отпечатъци от пръстите на Филип Хокин — не на инспектор Бенет. Факт е, че някои от тези снимки са правени в стаята на Алисън, а не е използван фон от някое порнографско списание. Факт е, че Филип Хокин е притежават всички съоръжения, необходими, за да бъдат направени, проявени и копирани тези снимки. Инспектор Бенет може и да притежава фотоапарат, с който те биха могли да бъдат заснети, но няма подходяща фотолаборатория в двора на дома си. Той не притежава проявители, увеличители, фотографска хартия и много други принадлежности, които биха били необходими за фалшифициране на снимки. Да не говорим за това, че не разполага и с необходимото време. Факт е освен това, че тези снимки са били старателно укрити в таен сейф, чийто ключ е бил скрит в кабинета на Филип Хокин. Факт е, че Филип Хокин е поръчал вграждането на този сейф, когато обзавеждал своята фотолаборатория в пристройката.

В този случай, дами и господа, фактите са в изобилие. Тези факти са доказателства, доказателства, които сочат неоспоримо в една-единствена посока. Това, че трупът не е открит, не означава, че не е било извършено престъпление. Може би ще ви бъде от полза да знаете, че никой не ви подтиква да вземете безпрецедентно решение. Има и предишни случаи, когато съдебните заседатели са определяли за виновен обвинени в убийство лица, въпреки че трупът на убития не е бил открит. Ако представените улики и показанията на свидетелите, които сочат, че Алисън Картър е била изнасилена и убита, ви задоволяват, то вие трябва да изпълните дълга си и да се произнесете, че обвиняемият е виновен.

Както вече казах, схемата на събитията в този случай е напълно ясна. Развоят им води до един-единствен възможен извод. Когато Филип Хокин се появява в Скардейл, за първи път в живота си той разполага с пари и власт. За първи път в живота му пред него се разкрива възможност да задоволи перверзния си сексуален апетит към малки момиченца.

За да прикрие истинските си желания, той започва да ухажва Рут Картър, жена, овдовяла преди шест години. Той не само се държи нежно и убедително, но и видимо няма нищо против да поеме грижите за детето на друг мъж. В себе си той не само че няма нищо против, но е във възторг от перспективите, които се откриват пред него. Необходимо му е било само да убеди майката, че се интересува от нея, а не от привлекателната и малка дъщеря. Филип Хокин успява. И така настъпва краят на детството за Алисън Картър.

Когато става доведена дъщеря на Филип Хокин, тя се превръща и в негова плячка. Тъй като живеела с него под един покрив, е нямало как да се спаси. Филип Хокин я заставял да позира за порнографски снимки, насилвал я, развращавал я, принуждавал я към анален и орален секс, карал я да живее в постоянен страх. Ние знаем, че това е факт, тъй като видяхме със собствените си очи снимките, които очевидно не са фалшифицирани, а повече от достоверни. Ужасяващ, отблъскващ и несъмнено достоверен материал, документиращ това, което действително е било причинено на Алисън Картър от втория й баща.

Никога няма да разберем какво се е объркало, защото обвиняемият не пожела да избави госпожа Рут Картър от мъките и да обясни пред съда как и защо е убил дъщеря й. Може би Алисън вече не е можела да издържи и е заплашила да каже всичко на майка си или на някой друг. Може би тя му е омръзнала и е искал да се отърве от нея. Може би е прекалил в някоя от сексуалните си перверзни. Каквато и да е причината — а не е трудно да си представим мотиви в такъв случай на варварско отношение към жертвата — Филип Хокин решил да убие доведената си дъщеря. Затова я изнасилил за последен път в онази влажна и мрачна пещера, а после дръпнал спусъка и убил нещастното тринайсетгодишно момиче.

После, когато се изправи лице в лице с последиците от злодеянието си, той се опита да се измъкне от примката на правосъдието, опетнявайки доброто име на един честен полицай.

Филип Хокин е бил длъжен да се грижи като баща за Алисън Картър. Вместо това използвал положението си, за да я подлага на сексуално насилие, и после, когато нещо объркало плановете му, я убил. Укрил трупа, убеден, че като няма труп, не може да бъде повдигнато обвинение, правосъдието не може да бъде изпълнено.

Вие, дами и господа съдебни заседатели, можете да си направите извод от наличните доказателства и да му докажете, че не е прав. Филип Хокин е виновен в престъпленията, цитирани в обвинителния акт, и аз ви призовавам да произнесете съответната присъда.“

6.

Короната срещу Филип Хокин; откъси от официалния протокол; заключителна реч на защитника адвокат Рупърт Хайсмит.

„Дами и господа съдебни заседатели, от всички присъстващи в тази съдебна зала вие имате най-отговорната задача. Във вашите ръце е животът на един човек, обвинен в изнасилване и убийство на доведената си дъщеря. Работа на обвинението е да докаже извън всякакво съмнение, че той е извършил наистина тези престъпления. Мое задължение е да ви обърна внимание на точките, в които обвинението не успя да изпълни задачата си. Убеден съм, че когато изслушате това, което искам да ви кажа, няма да намерите в сърцето си сили да се произнесете, че Филип Хокин е виновен в каквото и да било.

Първото нещо, което обвинението трябва да докаже, е наличието на престъпление. А този случай създава някои необичайни проблеми от самото си начало. Няма действителен ищец. Алисън Картър е изчезнала, поради което не може да повдигне обвинение в изнасилване срещу втория си баща, не може да идентифицира този, който е упражнил насилието — ако действително е имало насилие, защото обвинението не можа да представи свидетел, комуто Алисън Картър да се е оплакала, че е била насилвана. Няма очевидци на предполагаемото изнасилване. Филип Хокин не се е прибрал у дома насинен и окървавен, както би трябвало да бъде, ако бе насилил и убил съпротивляващото се момиче. Единственото доказателство за изнасилване са снимките. След малко ще се върна към тях. На този етап ви моля само да имате предвид, че фотообективът действително може да лъже.

Вие може би мислите, че откритото бельо, изцапано с кръв и сперма, е доказателство за изнасилване. Не е така, дами и господа. Сексуалните отношения имат много разновидности. Колкото и отблъскващо да ви се стори това, една от тези разновидности предполага зрели жени да носят детско бельо или дрехи, за да задоволят фантазиите на сексуалните си партньор. Съществува и престорено насилие с цел сексуално удовлетворение. Така че сами по себе си тези веществени доказателства не доказват нищо.

А сега стигаме до второто обвинение — обвинението в убийство. И отново няма свидетели на предполагаемото престъпление. Обвинението не бе в състояние да представи нито един свидетел, който да твърди, че Филип Хокин някога е проявявал склонност към насилие. Не се яви нито един свидетел, който да каже, че е наблюдавал отклонения от нормалното в отношението на Филип Хокин към доведената му дъщеря. Свидетели липсват. Липсва и труп. Не само че липсва труп, но липсват и следи от кръв на предполагаемото местопрестъпление. Това трябва да е първият случай в историята на съдебната медицина, в който стрелба с огнестрелно оръжие не оставя никакви следи на местопрестъплението. Обвинението изобщо не можа да докаже, че Алисън Картър не е избягала от дома си и не живее някъде в периферията на обществото. При отсъствието на кръв и труп, как е възможно да обвиняват Филип Хокин в убийство? Как се е намерил човек, който да се осмели да го обвини в убийство?

Обвинението разполага единствено с определен брой косвени улики. Всички знаем, че здравината на една верига зависи от най-слабата й брънка. А какво да кажем за верига, която се състои само от слаби брънки? Нека огледаме уликите една по една и проверим тяхната убедителност. Убеден съм, дами и господа съдебни заседатели, че когато привършим нашата проверка, вие не бихте могли да заявите, че Филип Хокин е виновен в двете ужасни престъпления, в които го обвиняват.

Изслушахте двама свидетели, които твърдят, че същия следобед, когато Алисън Картър изчезнала, видели Филип Хокин в полето между горичката, където впоследствие бе открито кучето на момичето, и шубраците, в които бяха намерени следи от борба. Нито за миг не намеквам, че някой от тези свидетели лъже. Мисля, че те са успели сами да си повярват, че казват истината.

Твърдя обаче, че в малко селце като Скардейл зимните следобеди не се различават много един от друг. Не би било никак трудно да объркаш вторник със сряда. А сега имайте предвид, че всички в Скардейл са били разстроени и объркани от изчезването на Алисън Картър. Ако някой, който в техните очи има власт, един полицай например, е настоял, че са направили грешка, и че поправянето на тези грешка би подпомогнало разрешаването на загадката, толкова странно ли би било свидетелите да се подадат на внушението? Още повече, че това би означавало да се хвърли вината върху човек, който не е член на тяхната затворена общност, човек, който в техните очи е пришълец — новият скуайър Филип Хокин, който никак не им се нрави? Да не забравяме и друго, дами и господа съдебни заседатели — ако Филип Хокин увисне на бесилката, Скардейл и земите около него ще бъдат наследени от жена му, която не е пришълец, а роднина и близка на всички жители на селото.

Сега стигаме до показанията на самата госпожа Хокин. Каквото и да казва тя, да не забравяме, че пред закона си остава госпожа Хокин. Може би смятате, че самият факт, че тя свидетелства срещу собствения си съпруг, е достатъчно красноречив. Наистина, какво би подтикнало една жена, омъжена едва от година и половина, да свидетелства против съпруга си, освен наличието на недвусмислени доказателства за вината му? Не е ли показателен за личността на обвиняемия фактът, че тя се явява като свидетел на обвинението при толкова нестабилен обвинителен акт?

Не, дами и господа съдебни заседатели. Единственото нещо, което доказва този факт е, че няма по-силна движеща сила за една жена от майчинството.

Дъщерята на госпожа Хокин изчезва на единайсети декември. Госпожа Хокин е отчаяна, тя не е на себе си. Тя е объркана. Единственият човек, който като че ли е в състояние да поддържа у нея някаква надежда, е младият криминален инспектор, който се заема със случая с цялата си енергия и дори със страст. Той е винаги около нея. Той се е посветил на търсенето на дъщеря й, проявява открито съчувствието си. Но не постига нищо. В крайна сметка у него се заражда подозрение, че съпругът на госпожа Хокин може да има нещо общо с изчезването на Алисън. И той решава да докаже, че тази негова теория отговаря на фактите. Представете си какъв ефект има това върху нестабилното душевно състояние на госпожа Хокин. Разбира се, тя е податлива на внушения. А това, което казва той, звучи напълно логично. Защото тя има нужда от отговори на въпросите си. Иска ужасната несигурност, в която живее, да има край. По-добре е да обвини съпруга си, отколкото да живее в постоянен страх и неизвестност за това, което е станало всъщност с дъщеря й.

Затова, дами и господа съдебни заседатели, трябва да гледате извънредно скептично на показанията на госпожа Хокин.

А що се отнася до така наречените веществени доказателства, нито едно от тях не сочи категорично към Филип Хокин. Около шест милиона мъже в тази страна имат същата кръвна група като него — и като човека, който е оставил следи от семенна течност в пещерата. Какво доказателство може да бъде това за неговата вина? Библиотеката в кабинета на скуайър Касълтън съдържа четиристотин двадесет и три тома и няма никакви доказателства, че книгата с описанието на оловната мина е пипана от някой друг, освен от Хестър Ломас и инспектор Джордж Бенет. Какво доказателство може да бъде това за вината на Хокин? Магазинът на аптечната верига «Буутс» в Бъкстън продава между двайсет и трийсет ролки лейкопласт седмично — две от които са продадени на Филип Хокин, човек, който живее на село, на място, където порязванията и одраскванията са ежедневие. Може ли това да бъде доказателство, че той е изнасилил и убил някого?

Не, разбира се. Но колкото и слаби да са тези косвени улики, не може да се отрече, че когато се струпат от едната страна на везните, те като че се накланят в ущърб на господин Хокин. И тъй, ако този ефект не е резултат на неговите постъпки, на чии постъпки е резултат тогава?

Има един аспект на нашата работа, който е ненавистен на всеки юрист. Наистина, огромното мнозинство от кадрите на полицията са честни и неподкупни хора, но понякога нещата не стоя така. От време на време наш неприятен дълг е да изобличим черните овце. Още по-отблъскващ от служителя, който се отклонява от дълга си поради алчност, за мен е този, който постъпва нечестно от престараване.

Това, което е събрало всички нас днес в тази зала, не са злодеянията на Филип Хокин, а престараването на инспектор Джордж Бенет. Страстното му желание да разреши случая «Алисън Картър» го подвежда. Да се опита да подведе правосъдните органи. Не може да има никакво друго обяснение на всички тези събития. Наистина ужасни са нещата, които може да извърши човек, заслепен от предубеждения — от напълно погрешни предубеждения.

Когато анализираме косвените доказателства, става ясно, че има един човек, който е имал мотив, средства и възможност да предизвика инсцениран процес срещу Филип Хокин. Той е млад, неопитен, изтормозен от неуспеха си. Трябва да е съзнавал, че висшестоящите наблюдават начина, по който води следствието, и затова е бил твърдо решен да намери виновник и да направи така, че съдът да признае вината му.

Джордж Бенет е оставал нееднократно сам в кабинета на господин Хокин — достатъчно дълго, за да успее да намери скрития пистолет, да прелисти една книга, дори да открие скрития ключ от сейфа. Джордж Бенет е бил спечелил доверието на госпожа Хокин, можел, е спокойно да се движи из имението Скардейл още преди да получи разрешението за обиск. Кой е имал по-добра възможност да вземе една от ризите на господин Хокин? Той се е радвал и на доверието на жителите на селото. Кой е имал по-добра възможност да убеди госпожа Ломас и внука й, че са сбъркали деня, в който са видели господин Хокин да се разхожда из собствените си земи?

Накрая стигаме до снимките. Джордж Бенет и Филип Хокин имат едно и също хоби. Джордж Бенет не прави снимки с елементарен фотоапарат като повечето хора. В училище той е бил секретар на фотографския клуб, писал е статии на фотографски теми като студент, притежава професионален фотоапарат от типа, с който са изфабрикувани въпросните снимки. Той е наясно с възможностите на фотографията. Знае, че има възможност да се фалшифицират снимки. В архивите си Филип Хокин има десетки снимки на Алисън, много от тях направени съвсем спонтанно. Възможно е на някои от тях изразът й да е гневен или разстроен. Той разполага и със собствени снимки. С такъв материал в ръцете си и огромното количество конфискувана порнография, която се намира във всеки полицейски участък, Джордж Бенет е можел да фалшифицира тези снимки, доказващи предполагаемата вина на Хокин.

Най-лошото, което открихме при този процес, е ужасният заговор, резултат на арогантното убеждение на един човек, че може да вземе правосъдието в свои ръце. Най-доброто е, че обвинението в никакъв случай не можа да докаже твърденията си така, че да не остане и сянка от съмнение. Дами и господа, съдбата на Филип Хокин е във ваши ръце. Моето твърдо и непоклатимо убеждение е, че вие ще огласите неговата невинност. Благодаря ви.“

7.

Короната срещу Филип Хокин — откъси от официалния протокол. Съдия Флечър Сампсън произнася обобщителната си реч към съдебните заседатели.

„Дами и господа съдебни заседатели, задачата на обвинението е да докаже извън всякакво съмнение, че обвиняемият е виновен в престъпленията, формулирани в обвинителния акт. Работа на защитата е да установи дали в твърденията на обвинението има достатъчно слабости, които да доказват, че те подлежат на съмнение. Може би някои от вас очакват от мен да ви насоча дали обвиняемият според мен е виновен или невинен. Но това не е моята задача. Това е ваша отговорност и вие не трябва да се опитвате да я избегнете. Моята работа е да следя дали процесът се провежда честно и съобразно изискванията на закона, за да бъдем сигурни, че в резултат на него ще се изпълни правосъдието. Моята задача е да обобщя казаното до тук и да изтъкна пред вас как то се третира от закона.

Случаят, който бе представен в тази зала, е труден, предимно поради отсъствието на самата Алисън Картър — жива или мъртва. Ако е жива, второто обвинение, това в убийство, очевидно би отпаднало, но тя би била най-ценният свидетел по първото обвинение — в изнасилване. Ако тялото й бе открито, изследването му би помогнало на експертите по съдебна медицина и те несъмнено биха ни представили значителен обем доказателства. Но тя не е тук, за да даде своите показания, и ние сме принудени да разчитаме на други източници на доказателства.

Първо, аз съм длъжен да ви уведомя, че обвинението не е задължено да представи труп, за да има презумпция за убийство. Има случаи, в които обвиняемите са били обявени за виновни в убийство, без трупът някога да е бил открит. Ще ви дам два примера, които в някои отношения напомнят на настоящия случай.

Една актриса на име Гей Гибсън се прибирала у дома с кораб от Южна Африка, когато нейни спътници съобщили за изчезването й. Корабът бил претърсен, дори капитанът го върнал по маршрута, за да претърси водите, през които били минали. Нямало и следа от госпожица Гибсън. Тогава бил заподозрян един от стюардите на име Джеймс Кам, защото бил забелязан от свой колега посред нощ на прага на кабината на госпожица Гибсън. Той бил арестуван, когато корабът пристанал, и признал, че е бил в кабината на изчезналата, но твърдял, че тя го повикала там, защото проявявала към него сексуален интерес.

Заявил също, че по време на акта тя получила някакъв пристъп и умряла. По време на пристъпа имала спазми, била се вкопчила в него и издраскала гърба и раменете му. Според неговата версия той изпаднал в паника и изхвърлил тялото през люка на каютата в открито море. Обвинението твърдяло, че той я искал да я изнасили, удушил я, защото се съпротивлявала и че, ако събитията са се развили така, както ги описвал Кам, нямало абсолютно никаква причина той да не потърси медицинска помощ за актрисата, докато имала пристъп.

Джеймс Кам бил обявен за виновен в убийство.

Подобен е случаят с Майкъл Онуфрейчик — поляк, който се отличил особено във военната служба по време на Втората световна война. След края на войната си купил ферма в Уелс заедно с още един поляк, Станислав Сикут. Една от рутинните полицейски проверки на постоянно пребиваващите в страната чужденци установила, че Сикут е изчезнал. Онуфрейчик заявил, че партньорът му продал своя дял във фермата и се върнал в родината си.

Но полицейското следствие установило, че никой от другите приятели на Сикут не бил чувал за такъв план. Сметката му в банката била недокосната, а общият познат, който според Онуфрейчик му бил заел пари, за да купи дела на Сикут, отрекъл да е правил нещо подобно. По-нататъшното разследване установило, че двамата са се карали и си разменяли заплахи. Във фермата били открити следи от кръв, за които не било намерено задоволително обяснение.

По време на процеса била представена хипотезата, че Онуфрейчик е дал трупа на своя партньор за храна на прасетата, което обяснявало отсъствието на всякакви следи от трупа. При своята преценка на обжалването на присъдата, самият председател на Върховния съд на Англия заявява, че е възможно да се докаже фактически една смърт и с други средства, а не само с тялото на мъртвия.

Както виждате, по законите на тази страна не е необходимо наличието на труп, за да стигнат съдебните заседатели до извода, че има убийство. Ако обвинението е успяло да ви убеди, че представените от него доказателства са достатъчни и еднозначни, вие сте в правото си да се произнесете, че обвиняемият е виновен. Също така, ако защитата е съумяла да разколебае увереността ви, трябва да произнесете присъда «невинен».

А сега, що се отнася до доказателствения материал по случая…“

Присъдата

Джордж се правеше, че чете доклада за кражба с взлом в една бакалница, когато телефонът иззвъня.

— Съдебните заседатели напуснаха залата — каза направо Клъф.

— Тръгвам. — Джордж захлопна слушалката и скочи. Взе пътьом сакото и шапката си и излезе тичешком от кабинета си. Продължи да тича, докато стигна до колата си и седна зад волана. Докато вземаше завоя със свирене на гуми, за да излезе от входа на паркинга, мерна главен инспектор Мартин на един от прозорците и се зачуди дали и той е получил същото съобщение.

Префуча през града и излезе на стария римски път, който пресичаше зелените поля и сиво–белите каменни стени между нивите, също както нож би минал през пъстра завивка. Настъпи до край газта, стрелката на скоростомера мина петдесет мили, после шейсет и затрептя отвъд седемдесетте. Каквото и превозно средство да се явеше пред него, пронизителният сигнал на клаксона го пропъждаше незабавно встрани.

През ум не му минаваше да се огледа, за да се наслади на простичката красота на летния следобед. Виждаше само развиващата се лента на пътя пред себе си. Мина кръстопътя при Нюхейвън и се принуди да намали малко скоростта, когато слезе от римския път на междуселски път с повече завои. Друсаше се нагоре-надолу из хълмовете, фучеше по остри завои и нарушаваше всякакви ограничения на скоростта. Не можеше да мисли за нищо друго, освен за десетимата мъже и двете жени, които сега седяха в стаята на съдебните заседатели. След малко прекоси малкия пазарен град Ашбърн и пред него отново се разкри широкият път.

Дали щяха вече да са взели решение, когато пристигнеше в залата? Джордж имаше чувството, че няма да е така. Колкото и да му се искаше да вярва, че е осигурил на Стенли достатъчно куршуми, с които да порази непоправимо Хайсмит, той знаеше, че и Хайсмит е нанесъл много щети на тяхната теория.

Тъкмо завиваше от страничната улица, за да стигне голямата сграда на общината, където заседаваше съдът, и една кола освободи място за паркиране точно пред страничната врата. „Добра поличба“, измърмори Джордж, докато паркираше на освободеното място. Влетя в сградата и за свое учудване установи, че тя е почти пуста. Вратата на съдебната зала беше широко отворена. Залата беше празна, като изключим разсилния, който седеше вътре и четеше „Мирър“.

Джордж отиде при него и попита:

— Съдебните заседатели още ли не са излезли?

Човекът вдигна глава:

— Не са.

Джордж приглади косата си.

— Знаете ли къде мога да намеря прокурора и помощника му?

Разсилният се намръщи.

— Сигурно са в горния салон на „Агнето и знамето“, от другата страна на площада. Столът не работи, нали разбирате. — Той се взря в него и каза с обвинителен тон: — Вие бяхте тук миналата седмица. Инспектор Бенет, нали?

— Точно така — отвърна уморено Джордж.

— Вашият човек беше днес в съда — продължи разсилният. — Оня, дето прилича на нападател в отбор по ръгби.

— Знаете ли къде отиде?

— Каза, ако ви видя, да ви предам, че и той ще е в „Агнето и знамето“. Това е единственото място, откъдето може да се разбере, че съдебните заседатели се връщат в залата.

— Благодаря — подвикна Джордж през рамо, излезе навън, прекоси площада и влезе в стария хан. Още докато прекрачваше прага на хотелската част, едва не се препъна в дългите крака на Клъф. Сержантът се беше изтегнал в едно от облицованите с пъстра басма кресла пред рецепцията, държеше голям скоч в ръка, а цигарата му тлееше във високия пепелник до него.

— Надявам се пътната полиция да не те е спипала — каза Клъф и се поизправи. — Вземи си стол — и той посочи множеството столове около кръглите масички, с които беше претъпкано фоайето. Размъкнатите калъфи на столовете, изпъстрени с розови и зелени рози с размерите на зелки, ужасно не подхождаха на наситените сини и червени тонове на традиционния уилтънски[1] килим, но двамата полицаи нито забелязваха, нито се вълнуваха от това.

Джордж седна.

— Как успя? — попита той, сочейки уискито. — Има поне един час, докато отворят бара.

Клъф смигна.

— Запознах се с момичето от рецепцията, когато доведох тук Уелс от Сейнт Олбънс. Искаш ли едно?

— Няма да откажа.

Клъф отиде до облицованата с дървена ламперия рецепция и се наведе през гишето. Джордж дочу тих разговор, после сержантът се върна.

— Ей сега ще донесе.

— Благодаря. Как мина обобщаването?

— Много равнопоставено. Нямаше нищо, което би дало повод за обжалване. Съдията просто изложи наличните доказателства, честно и почтено. От една страна те изкара същинска оскърбена девица, от друга обаче заяви, че явно някой лъже и тяхна работа е да преценят кой. Много дълго се разпростря върху разликата между допустимо и изфабрикувано съмнение. Трябва да ти кажа, че съдебните заседатели изглеждаха страшно потиснати, когато излизаха.

— Благодаря, че стоя тук — каза Джордж.

— Беше много интересно.

— Знам, но все пак днес ти е почивен ден.

Клъф сви рамене.

— Да, но нали Стария не ми забрани да дойда?

— Само защото не се е сетил. Къде са момчетата от пресата, между другото?

— Горе, в стаята на Дон Смарт, с бутилка уиски. Теглиха жребий и в залата стои само един от репортерите на местните вестници, който изтегли най-късата сламка. Той трябва да позвъни веднага, щом разбере, че съдебните заседатели излизат. Юристите са в горния салон. Джонатан Причърд крачи напред-назад като баща пред родилно отделение.

Джордж въздъхна.

— Мога да си представя какво му е.

— Като стана дума, как е Ан?

Джордж запали цигара и повдигна вежди.

— Разстройва я това, което чете по вестниците. Тормози я и топлото време. Казва, че има чувството, че влачи постоянно чувал с картофи. — Той ожесточено загриза някаква кожичка на палеца си. — С нейната бременност и този процес, нерви не ми останаха. — Скочи на крака и отиде до най-близкия прозорец. Взирайки се в общинската сграда отсреща, той каза: — Какво ще правя, ако го оправдаят?

— И да се измъкне за убийството, присъдата за изнасилване няма да му се размине — каза успокоително Клъф. — Няма да повярват, че си фалшифицирал онези снимки, независимо от напъните на Хайсмит. Мисля, че най-лошото, което може да се случи, е да решат, че когато си открил снимките, си се увлякъл и си решил да го спипат на всяка цена и за убийство.

— Но нали Рут Картър откри пистолета, преди да намеря снимките — възрази Джордж и изгледа възмутено Клъф.

— Съдебните заседатели могат да мислят, че това е само ваше твърдение — подчерта Клъф. — Виж, каквото и да мислят, няма да има и помен от съмнение за изнасилването. Нали беше в залата, когато им показаха снимките. Това беше моментът, когато съдебните заседатели се обърнаха срещу Хокин. Вярвай ми, сигурно умират от желание да намерят начин да го признаят за виновен и по двете обвинения. Ето, питието ти дойде. Седни и спри да нервничиш, ще ме изнервиш и мен — допълни той в напразен опит да поразвесели Джордж.

Джордж отиде до масата, взе чашата си, после се върна при прозореца, като спря за миг, за да загледа един яркоцветен отпечатък на викторианска гравюра, без да я вижда.

— Откога заседават?

— Час и тридесет и седем минути — каза Клъф, след като хвърли поглед към часовника си. Внезапно телефонът на рецепцията иззвъня. Джордж се завъртя на пети и се вторачи в младата жена на гишето.

— Рецепция на „Агнето и знамето“ — изпя тя с отегчен глас. Хвърли поглед към Джордж. — Да, имаме. На какво име? — Помълча и се взря в хотелския регистър. — Господин и госпожа Дънкан. Кога пристигате?

Джордж въздъхна раздразнено и се обърна, за да продължи наблюденията си върху сградата на общината.

— Никога не съм можел да разберат защо съдебните заседатели се бавят толкова много — оплака се той. — Би трябвало да гласуват и да приемат решението на мнозинството. Защо пък трябва да са единодушни? Колко ли престъпници са си тръгнали свободни от съда, само защото някой съдебен заседател се е заинатил? В крайна сметка, те не са някакво въплъщение на Висшия разум на Британия, нали?

— Джордж, разбери, могат да заседават с часове. Могат да откарат през цялата нощ, чак до утре, така че защо не седнеш, не си пиеш питието и не си пушиш цигарата? Иначе накрая и двамата ще се озовем в Районната болница на Дерби с високо кръвно — каза Клъф.

Джордж въздъхна тежко и се завлече обратно до стола.

— Прав си. Знам, че си прав. Просто не ме свърта.

Клъф извади тесте карти от джоба на сакото си.

— Играеш ли крибидж?

— Нямаме дъска за резултатите — възрази Джордж.

Клъф повиши тон.

— Дорийн? Има ли начин да измъкнеш дъската за крибидж от бара?

Дорийн обърна очи към тавана, за да подчертае традиционния коментар „мъже!“, после изчезна през една задна врата.

— Добре си я обучил — отбеляза Джордж.

— Винаги ги карай да очакват още нещо, това е моят девиз — Клъф сече картите и раздаде.

Дорийн се върна и плъзна между тях дъската за крибидж. — Благодаря ти, скъпа.

Момичето цъкна с език.

— По-добре внимавай на кого викаш „скъпа“ — каза тя, отметна косата си и се отправи обратно към рецепцията, залитайки на прекалено високите си токчета.

— Внимавам — подхвърли Клъф след нея, достатъчно високо, за да го чуе. В нормални обстоятелства Джордж би се развеселил от тази размяна на реплики, но сега се подразни. Опита да се съсредоточи върху картите в ръката си, но всеки път, когато телефонът иззвънеше, подскачаше като ужилен.

Играеха в напрегнато мълчание, прекъсвано само от коментарите на играта и изщракването на запалка, когато някой от тях палеше цигара. Към шест и половина двамата бяха изпушили общо двайсет цигари и бяха изпили по четири големи уискита. Когато поредната игра свърши, Джордж стана.

— Искам да се поразтъпча — каза той. — Ще обиколя площада.

— Ще ти правя компания — отвърна Клъф.

Оставиха картите и чашите си на масата, Клъф каза на Дорийн, че ще се върнат.

Беше топла лятна вечер. Центърът на града вече беше опустял. Тук-там се виждаше случаен минувач, закъснял поради някаква извънредна работа. Още беше рано за тези, които отиваха на кино, и двамата мъже бяха практически сами на площада. Спряха край една статуя на крал Джордж Втори и се подпряха на пиедестала, за да изпушат по още една цигара.

— Никога през живота си не съм изпитвал такова напрежение — каза Джордж.

— Разбирам те — отвърна Клъф.

— Ти ли? Ти си спокоен като пън, Томи — възрази Джордж.

— Само така ти се струва. Стомахът ми се е свил на топка — Клъф сви рамене. — Просто го прикривам по-добре от теб. Нали каза преди малко, че не знаеш какво ще правиш, ако оправдаят Хокин? Е, аз пък знам какво ще правя. Ще си подам оставка и ще си намеря друга работа, от която няма да хвана язва. — Хвърли ожесточено угарката от цигарата и скръсти ръце на гърдите си. Стиснатата уста пресичаше като тънка линия широкото му лице.

— Аз… нямах представа — измънка Джордж.

— От какво? Че се тревожа толкова? Да не мислиш, че само ти лежиш буден нощем и се чудиш какво е станало с Алисън Картър? — попита войнствено Клъф.

Джордж потри лицето си с ръце и разроши косата си.

— Не, не мисля.

— Тя няма кой друг да се застъпи за нея — продължи гневно Клъф. — И ако днес Хокин излезе от тук като свободен човек, ще имам чувството, че сме я изоставили.

— Знам — прошепна Джордж. — А ти знаеш ли какво, Томи?

— Какво?

Джордж поклати глава и се обърна с гръб към него.

— Не мога да повярвам, че може да ми мине подобна мисъл, още по-малко пък, че я казвам на глас. Но…

Клъф почака малко, после попита:

— Каква мисъл?

— Колкото повече чета във вестниците, че съм бил корумпиран и съм подхвърлил улики, за да натопя Хокин, толкова повече си казвам, че може би е трябвало наистина да постъпя така, за да подсигуря присъдата му — каза Джордж с горчивина. — Дотам ме докара този случай.

Още преди Клъф да успее да отговори, двамата видяха, че от „Агнето и знамето“ се изсипва цяла тълпа. Начело бяха юристите, дългите им роби се вееха от бързината като черни крила. Зад тях през вратите излизаха тичешком журналистите, някои навличаха в движение саката и нахлупваха шапките си. Джордж и Клъф се спогледаха и си поеха дълбоко дъх.

— Това е то — каза тихо Джордж.

— Да. След теб, шефе.

За миг площадът около тях вече гъмжеше от хора. От западната страна се носеха Картъровци, Краудъровци и Ломасовци — там се намираше едно кафене, чийто собственик бе имал хитрата идея да не затваря, докато жителите на Скардейл изпитват нужда да пият чай и да ядат чипс. От южната страна на площада се появи майката на Хокин, съпроводена от господин и госпожа Уелс. Всички се скупчиха пред страничния вход на общината, където теснотията ги принуди да се движат неприятно близо един до друг. Джордж бе готов да се закълне, че госпожа Хокин се възползва от блъсканицата, за да забие лакът в ребрата му, но така или иначе му беше все едно. По някакъв начин всички успяха да влязат и да заемат местата си в залата. Докато се настаняваха като ято птици на дървото, на което нощуват, двама полицаи, същите като през останалите дни, въведоха Хокин. Той изглеждаше по-мрачен и уморен, отколкото предишната седмица. Хокин се огледа и събра сили да махне на майка си, която седеше в галерията. Този път Джордж не бе удостоен с усмивка, а само със студен, непроницаем поглед.

Всички започнаха отново да се изправят, за да посрещнат съдията, все така блестящ в алената си мантия с хермелин, и шерифа на графството. И после най-сетне настъпи моментът, който всеки бе очаквал с трепет по най-различни причини. Влязоха съдебните заседатели, които подчертано се стараеха да не гледат към никого. Джордж се опита да преглътне, но устата му беше пресъхнала. Традиционно се смяташе, че когато съдебните заседатели избягват да гледат подсъдимия, са решили да го обявят за виновен. Но доколкото знаеше от собствен опит, те поначало избягваха да гледат към подсъдимия, когато се връщаха с готова присъда. Каквато и да бе присъдата, явно имаше нещо смущаващо в това да си я издал над член на същото общество, на което принадлежиш и ти.

Председателят им, човек на средна възраст с тясно лице, розови бузи и очила с рогови рамки, остана прав, докато останалите съдебни заседатели седнаха. Той не отклоняваше поглед от съдията.

— Господа съдебни заседатели, готови ли сте с присъдата?

Председателят кимна.

— Да.

— И каква е тя по точка първа от обвинението?

— Виновен.

Из залата се разнесе обща въздишка. Джордж усети как стомахът му започва да се отпуска.

— А по точка втора?

Председателят се прокашля и каза:

— Виновен.

Във въздуха се надигна постепенно усилващ се шум, като жуженето на пчели около кошера привечер. Джордж не изпита срам от удоволствието, което му достави ужасеното изражение на Хокин. Красивото му лице бе лишено от всякакъв цвят, така че бе заприличало на графично изображение. Устата му се отваряше и затваряше, като че ли не можеше да си поеме дъх.

Джордж се вгледа в оживената тълпа от Скардейл, търсейки Рут Картър. В същия момент тя се обърна към него. Очите й бяха пълни със сълзи, устата й — омекнала от облекчение. Той видя как устните й оформят думите „Благодаря ви“, преди тя да се обърне и да попадне в прегръдките на съселяните си.

— Тишина в залата — изрева секретарят на съда.

Жуженето секна и всички се обърнаха към съдията. Флечър Сампсън беше мрачен.

— Филип Хокин, имате ли да кажете нещо, преди да изслушате присъдата си, както е предвидено от закона?

Хокин стана. Вкопчи се в парапета пред подсъдимата скамейка. Връхчето на езика му се плъзна от единия до другия край на устата. После каза с отчаяна настоятелност:

— Не съм я убил, ваша милост, аз съм невинен.

Ако разчиташе на някакво въздействие на думите си върху Сампсън, можеше със същия успех и да не си отваря устата.

Съдията продължи:

— Филип Хокин, съдебните заседатели решиха, че сте изнасилил своята доведена дъщеря, Алисън Картър, която е била само на тринайсет години, а после сте я убил. Това, че престъплението е извършено с пистолет, ми дава възможност да произнеса присъда, каквато законът допуска и правосъдието повелява.

Цареше абсолютна тишина, докато той посягаше към квадратната си черна шапка и я нагласяше върху перуката. Хокин залитна леко, но полицаят отдясно го хвана за лакътя и го задържа да стои прав.

Сампсън се вгледа в листа пред него, на който бяха написани съдбоносните думи. После вдигна очи и срещна безумния поглед на убиеца на Алисън Картър.

— Филип Хокин, вие ще бъдете отведен от мястото, откъдето дойдохте тук, до мястото на изискваната от закона екзекуция, и там ще бъдете обесен за врата, докато умрете, а после тялото ви ще бъде погребано в общ гроб в земята на затвора, в който сте пребивавали непосредствено преди екзекуцията; и нека Бог се смили над душата ви.

Публиката в съдебната зала мълчеше като зашеметена. После се разнесе женски писък:

— Не!

— Служителите на полицията да отведат затворника — нареди Сампсън.

Наложи се почти да изнесат Хокин от залата. Шокът като че ли бе засегнал способността му да се движи. Джордж можеше да разбере тази реакция, защото и неговите крака отказваха да го носят. Внезапно се озова в центъра на голяма група хора, всеки от които държеше да стисна ръката му. Чарли Ломас, Брайън Картър, дори мама Ломас — всички викаха един през друг и му честитяха. Цялата въздържаност, която винаги бе свързвал с жителите на Скардейл, изчезна като пометена от присъдата, произнесена над Хокин.

Пред очите му заплува лицето на Причърд.

— Обади се на жена си и й кажи, че ще спиш в Дерби — викаше той. — Поръчахме отсреща да изстудят шампанско.

— Всичко по реда си — извика в отговор мама Ломас. — Първо ще пие със Скардейл. Хайде, Джордж, няма да те пуснем, докато не пиеш по едно с всеки от нас. И вземи със себе си и оня, твоя сержант, дето прилича на бик.

Тълпата понесе навън Джордж Бенет. Виеше му се свят, стомахът му се бунтуваше. В крайна сметка, напук на всякакви вероятности, това бе мигът на неговия триумф. Беше осигурил на Алисън Картър правосъдието, което тя би имала право да изисква от него. Бе предизвикал висшестоящите, бе предизвикал догмите на английското законодателство, бе понесъл долните клевети на пресата, и сега триумфираше.

[1] По името на град Уилтън в Англия — Бел.прев. ↑

Мястото на екзекуцията

Във вторник, 27 август 1964, вечерта, двама мъже слязоха от плака на гара Дерби. Всеки от тях носеше малко куфарче. Никой от спътниците им не бе им обърнал внимание, но пред гарата чакаше полицейска кола, която ги отведе през улиците на града към затвора. Там, в една килия, седеше Филип Хокин, заедно с двамата надзиратели, определени да бдят с него през последната нощ преди екзекуцията. По-късно вечерта по-възрастният от двамата новопристигнали плъзна добре смазания капак, през който можеше да се надникне в килията на осъдения. Видя среден на ръст мъж, от чиито кости явно се бяха стопили всякакви излишъци от плът. Той крачеше неспокойно напред-назад, в пръстите му гореше цигара. Наблюдателят не видя нищо, което да противоречи на предварително направените изчисления. Беше пресметнал необходимото въз основа на полученото листче, на което пишеше: „1,78 м, 58 кг“. Падането от два метра и петдесет сантиметра щеше да свърши работа.

Хокин остана буден през цялата нощ. През известна част от времето писа писмо на жена си. Според сержант Клъф, на когото по-късно Рут Картър бе показала писмото, в него той продължаваше да твърди, че е невинен.

„Каквито и други злини да съм ти причинил, убийството на дъщеря ти не е една от тях. Много грехове и престъпления съм извършил през живота си, но никога не съм убивал. Не би трябвало да ме обесят за нещо, което не съм извършил, но сега съдбата ми е решена, защото се намериха хора, които излъгаха. Нека моята кръв тежи на съвестта им. Не ти се сърдя, че си била подведена от лъжите им. Вярвай ми, нямам никаква представа какво се е случило с Алисън. Вече нямам нищо на този свят, освен живота, а и той ще ми бъде отнет утре сутринта, така че нямам причини да лъжа. Съжалявам, че не ти бях по-добър съпруг.“

На по-малко от пет мили разстояние, в другия край на града, Джордж Бенет също не спеше. Стоеше и пушеше пред отворения прозорец на спалнята в новия им дом. Бяха се настанили преди месец, когато го бяха преместили тук от Бъкстън. Но не съдбата на Филип Хокин пречеше на съня му. Същата вечер, в седем и тридесет и пет, Ан се бе изправила на стола си и бе простенала от болка. Беше станала, залитайки, а Джордж веднага се бе озовал до нея. Очевидно бе настанал момента, който очакваше от две седмици, откак терминът на раждането бе минал без всякакви признаци на родова дейност. Всички му обясняваха, че първите деца често се преносват, но това не го успокояваше. Сега, още преди да стигнат до вратата на дневната, от Ан — внезапно и смущаващо — рукна някаква чиста, светла течност. Тя се бе добрала до долната площадка на стълбите и бе се сгърчила там, като през цялото време го успокояваше, че всичко е в реда на нещата. Каза му, че е време да я откара в болницата, и посочи малкото куфарче, което стоеше готово и един ъгъл на входното антре.

Полупобъркан от тревога и притеснения, Джордж помогна на Ан да се качи в колата и хукна обратно за куфарчето. После подкара като луд по тихите улици, привличайки възмутените погледи на гражданите, които поливаха градините си, и възторзите на хлапетиите, които се шляеха по ъглите. Докато стигнат до болницата, Ан викаше от болки на всеки две-три минути.

Още преди да разбере какво става, взеха Ан и тя потъна някъде в чуждия свят на родилното отделение — място, където мъж без слушалка на врата не можеше да припари. Въпреки протестите му, Джордж беше отведен пред регистратурата. Там една сестра, чието място бе по-скоро сред подчинените на главен инспектор Мартин, му каза категорично да си върви да спи, защото нито ставал за украса, нито бил от полза — било то на жена си или на медицинския екип.

Джордж се озова отвън, на паркинга, напълно зашеметен, почти без да разбира как се е озовал там. А сега какво трябваше да прави? Ан през цялото време четеше книги, които я подготвяха за майчинството, но никой не беше казал на Джордж какво се изисква от него. Родеше ли се веднъж бебето, добре. От там нататък знаеше какво да прави. Пури за всички момчета от управлението и после — в кръчмата, да полеят бебето. Но как да запълни времето до този момент? И за колко време всъщност ставаше дума?

Той въздъхна, качи се отново на колата и подкара към къщи. Когато спря пред елегантната малка къщичка, почти пълно копие на онази от Бъкстън, но без такава хубава ъглова градинка, първата му работа беше да грабне телефона и да се обади в болницата.

— Няма да стане току-така, предстоят още много часове — отвърна кисело сестрата. — Защо не си легнете и не ни се обадите утре сутринта?

Джордж тресна слушалката обратно на мястото й. Още не се бе сближил достатъчно с никой от колегите си, за да го покани да пийнат по едно. Тъкмо се канеше да нападне бутилката с уиски в салонния бюфет, когато телефонът иззвъня. Джордж се стресна така, че изпусна една от кристалните чаши, които им бяха подарили за сватбата.

— Майната му! — той вдигна слушалката.

— Лош момент ли уцелих, Джордж? — гласът на Томи Клъф погали ухото му като самопризнание на заинатен престъпник.

— Току-що закарах Ан в родилното, но като изключим това, всичко е наред. Какво става с теб?

— Успях да си разменя смяната с един колега. Смятам да дойда към вас, за да се убедя, че утре ще обесят онзи мръсник. Имах намерение после двамата да се напием едно хубаво. Но явно имаш други ангажименти.

Джордж се вкопчи в телефонната слушалка като удавник за сламка.

— Идвай веднага, имам нужда от тебе. Тия сестри се държат така, като че ли мъжете нямат нищо общо с бебетата, дето се раждат.

Томи се изкиска.

— Мога да ти кажа как да им отговориш, ама нали си женен мъж, няма да наскърбявам несвикналия ти слух. До час, час и нещо съм при теб.

Джордж успя да запълни част от това време, като се разходи до близката кръчма и купи няколко бири в допълнение към уискито. Но в крайна сметка не пиха кой знае колко — и двамата бяха дълбоко засегнати посвоему от събитията, които се развиваха около тях.

Известно време след полунощ — и след четвъртото обаждане на Джордж в родилното отделение — Клъф си легна да спи в стаята за гости. Но Джордж не можа да заспи, не че му пречеше лекото похъркване на сержанта. Докато нощта клонеше все повече към зазоряване, в ума му страданията на Алисън Картър се смесваха с това, което преживяваше Ан сега, докато вече не успяваше да различи двете представи. Накрая, когато небето на изток вече светлееше, той успя да задреме, свит в зародишна поза на леглото.

В седем часа го събуди навитият будилник. Той отвори очи и за миг се събуди напълно. Дали вече беше станал баща? Изпъна крака, стана и затича надолу към телефона, като едва не се препъна по стълбите. Гласът, който му отговори, беше различен, но тонът беше същият. Нямало нищо ново. Подтекстът беше: престанете да досаждате.

Над перилата се показа главата на Клъф — очите му бяха подпухнали, къдравата коса — разрошена.

— Нещо ново?

Джордж поклати глава.

— Нищо?

— Колко странно — прозя се Клъф. — Че Ан трябваше да почне да ражда тъкмо сега.

— Не е чак толкова странно. Преноси бебето две седмици. А според нейните книги тревогата може понякога да предизвика раждането. Малко ли се изтормози от този случай — каза Джордж, докато се качваше нагоре по стълбите. — Първо следствието, когато трябваше да се примири, че работя денонощно, после трябваше да чете по вестниците цялата тази гадост, че съм бил толкова корумпиран, че съм готов да изпратя невинен човек на бесилката, и накрая започна да я гризе мисълта, че един човек ще увисне на бесилката, защото съм си свършил работата, както трябва — той застана на площадката и поклати глава. Разрошеният кичур падна на челото му от движението. — Цяло чудо е, че не пометна.

Клъф постави ръка на рамото му.

— Хайде да се обличаме. Ще те черпя една закуска. Долу, на пътя към затвора, има едно кафене.

Джордж замръзна на мястото си.

— В затвора ли отиваш?

— Че ти няма ли да дойдеш?

Джордж го изгледа учудено.

— Трябва да съм в кабинета си. Някой ще ми се обади там, когато всичко свърши.

— И няма да дойдеш до затвора? Всички ще бъдат там — Ломасовци, Картъровци и Краудъровци. Ти си човекът, когото очакват да видят.

— Тъкмо аз ли? — попита Джордж с горчивина. — Е, ще трябва да се задоволят с теб, Томи.

Клъф сви рамене.

— Винаги съм смятал, че след като съм допринесъл с работата си да обесят някого, не бива да си затварям очите пред последствията.

— Съжалявам, но не бих могъл да го понеса. Хайде, аз ще те черпя в кафенето на полицията, после можеш да тръгнеш към затвора, ако държиш.

— Готово.

Джордж се обърна и тръгна към банята.

— Джордж? — каза тихо след него Клъф. — Както и да го гледаш, в това няма нищо срамно. Вярно, няма нищо по-лошо от това в нашата работа, по-лошо е дори от задължението да кажеш на една майка, че детето й е мъртво. Но трябва да свикнеш да живееш с тази мисъл. Аз съм намерил своя начин, трябва и ти да намериш твоя. Остави закуската. Ще те открия някъде довечера, и тогава ще се напием като хората.

Беше осем и петдесет и девет минути сутринта. Джордж наблюдаваше спънатия ход на дългата стрелка на часовника си по циферблата. Свещеникът трябва да бе приключил вече с изповедта на осъдения. Джордж се замисли как ли се държи. Не бе възможно да не изпитва ужас, но все пак сигурно щеше да опита да съхрани някакво достойнство.

Стрелката се плъзна към дванайсетицата и часовникът не близката църква изби глухо първия от ударите на деветия час. Сега вратата на килията на смъртниците се отваряше широко, за да може мъжът да излезе през нея и да извърви последните двадесет фута през живота си. Палачът връзваше китките му с кожена лента.

Вторият удар. Палачът вървеше пред осъдения, съпроводен от помощника си, с възможно най-равномерна крачка — убийците на закона се опитваха да се държат като на ежедневната си разходка в парка.

Третият удар. Осъденият вече беше стъпил от двете страни на капака, чиито крила всеки момент щяха да се отворят, за да погълнат живота му.

Четвъртият удар. Палачът се обръщаше с лице към осъдения, протягаше ръце, за да го спре, а помощникът му клякаше, за да завърже и краката.

Петият удар. Лененият чувал се появяваше отнякъде като по чудо. Палачът го нахлузваше на главата на осъдения с лекотата, придадена от опита. Сега вече всичко върви по-бързо, защото никому не се налага да гледа в очите човека, който ще бъде мъртъв след по-малко от минута. Очите му вече не ги умоляват, не се взират в стените на стаята с ужаса на животно, заловено в капан. Палачът придърпва чувала надолу и го оглажда около врата, за да не попречи някоя гънка на затягането на примката.

Шестият удар. Палачът нахлузва примката през главата на осъдения и проверява медната халка, която замества традиционния възел, поставено точно зад ухото, за да се осигури максимално бързото пречупване на прешлените, заради което обесването се счита поне теоретично за бърза и относително безболезнена смърт.

Седмият удар. Палачът отстъпва назад и дава знак на помощника си. Помощникът изтегля щифта, който изпълнява функциите на предпазител в механизма на бесилката. После, почти в същия миг, палачът дръпва лоста.

Осмият удар. Капаците се отварят, осъденият пропада в отвора на смъртта.

Деветият удар. Всичко е свършено.

Джордж знаеше, че по горната му устна е избила пот. Видя, че ръката, с която посегна за цигара, трепери. Простички човешки жестове, завинаги недостъпни за осъдения, недостъпни и за Алисън Картър от доста време насам.

Едва когато издиша дълбоко, осъзна, че е задържал дъха си. Потърка лицето си с ръка, изпитвайки нещо като благодарност при досега на загрубялата си кожа.

Когато телефонът иззвъня, той подскочи.

През последните пет минути един човек си беше отишъл, а друг — Пол Джордж Бенет — беше дошъл на този свят.

Имаше син.

Книга втора

Първа част

Брукдийн, Грийн Клоуз 14, Кромфърд, Дербишър

10 август 1998 година

„Скъпа Катрин,

Пиша ти във връзка с нещо изключително важно и от голямо значение за нас двете. Няма да ми бъде лесно да напиша това писмо, толкова повече, че не мога да дам обяснение за това, което ще поискам от теб.

Мога само да се извиня и да те помоля да съхраниш доверието си в мен — такова, каквото беше през последните шест месеца, докато работехме върху «Мястото на екзекуцията».

Катрин, ти си длъжна да спреш издаването на тази книга. Не бива работата по нея да продължава. Моля те да предприемеш всичко необходимо, за да не се появи тя на пазара. Знам, че си предала готовия ръкопис на издателя съвсем наскоро, и предполагам, че не може да са напреднали много с работата по него. Но каквото и неудобство да им създава това, трябва да ги убедиш, че тази книга не бива никога да бъде издавана.

Знам, че това сигурно ще те възмути, особено след като настоявам да го направиш, без да обясня защо. Единственото, което мога да кажа, е че съм получил нови данни, които налагат тази книга никога да не излиза, в качеството си на окончателно описание на случая «Алисън Картър». Не мога да разкрия пред теб какви са тези сведения, защото те засягат и други хора, освен мен. Опасявам се, че ако книгата бъде издадена, тя ще добие голяма публичност, а това на свой ред ще има ужасни, наистина ужасни последици за невинни хора. Моля те да не причиняваш това на невинните, които не са направили нищо, за да го заслужат.

Единственият, който би трябвало да плаща за грешките си, съм аз. Съзнавам, че авансът, заплатен от издателите, ще трябва да бъде върнат, затова възнамерявам да ти изплатя пълната сума, включително и твоята част. Ти заслужаваш компенсация за свършената работа, и аз няма да те наскърбя допълнително, като очаквам да върнеш парите, които вече си ти били изплатени.

Съзнавам, че да поискаш такова нещо от професионален писател е ужасно, но моля те, забрави тази книга, забрави този случай, обърни завинаги гръб на историята на Алисън Картър и Филип Хокин. Ти имаш силата да откриеш истината, но в името на душевното ти спокойствие, настоявам да се откажеш от това намерение, колкото и мъчителен да бъде за теб този отказ.

Катрин, знам, че ще се опиташ да ме разубедиш, но решени ето ми е необратимо. Ако се опиташ въпреки всичко да дадеш ход на публикуването на книгата, ще съм принуден да предприема необходимите законови мерки, за да те спра. Мисълта да постъпя така ми е мъчителна, защото мисля, че в процеса на съвместната ни работа станахме приятели и не бих искал приятелството ни да приключи. Но нека това ти изясни доколко твърдо съм решен тази книга никога да не види бял свят — дори с цената на нашето приятелство.

Съжалявам за всичко това, повече, отколкото мога да ти опиша. Случилите се наскоро събития обърнаха живота ми наопаки и сега почти не съм в състояние да събера мислите си. Единственото нещо, в което съм убеден, е че не трябва да допускаш тази книга да бъде някога издадена.

Твой,

Джордж Бенет“

Втора част

1.

Февруари 1998 г.

Дори бледата светлина на зимното слънце подчертаваше драматичния образ на върха Уайт Пийк. Студеният син цвят на небето контрастираше с бледата зеленина на полетата, в която сякаш се примесваше сивотата на пресичащите ги каменни стени. Наоколо можеха да се видят повече нюанси на сивия цвят, отколкото някой би счел за възможно: сивобелезникавото на варовиковите скали, изпъстрено с гълъбовосиво, тъмносиво като цвета на бойните кораби, до почти черно; тъмносивите тонове на оборите и къщите, изпъстрили пейзажа; равномерното матовосиво на каменните плочи по покривите, изпъстрено с бялото на скрежа, която слънцето все още не бе разтопило; мръсносивите руна на овцете, които пасяха из мочурливите земи. Но въпреки това сините и зелени тонове на небето и тревата доминираха в пейзажа.

Червената спортна кола, която се плъзгаше гладко по тесния междуселски път, се открояваше като папагал в английска гора. Когато вдясно от пътя се появи методисткият параклис, русата жена на волана натисна леко спирачките. Колата постепенно намали ход и тя смени скоростта, когато видя един пътепоказател, който не бе забелязвала досега. Табелата сочеше към едно тясно отклонение наляво. На нея пишеше: „Скардейл“, 1 км.

„Най-сетне“, помисли жената. Непознатият пътепоказател подсещаше колко се е променил светът. В наши дни хората, които не знаеха пътя, щяха все пак да успеят да открият Скардейл. Ако успееше в намеренията си, скоро много хора щяха да ползват упътването на пътепоказателя. Потръпвайки леко от възбуда, тя насочи колата по отклонението. Макар че си спомняше смътно внезапните спускания и изкачвания по виещия се път, тя намали скоростта. Високите варовикови скали от двете страни на пътя не бяха допуснали слабото февруарско слънце до еднопосочния път и той беше все още силно заледен — освен на местата, където миналите преди нея коли бяха оголили черната макадамова повърхност. Тя си напомни, че ако се подхлъзнеше и издраскаше колата, това би било лошо начало на работата по проекта й.

Катрин Хийткоут беше виждала и друг път отсечката от пътя, където сивите каменни стени внезапно отстъпваха място на извисяващите се скали от изпъстрен със сиво варовик, затова не се изненада. Неочакваното беше, че шосето вече не бе преградено с порта, отделяща държавния от частния път. Сега единствените следи от някогашното отделяне на Скардейл от света бяха каменните стълбове и преградата за добитъка, през която широкопрофилните й гуми преминаха само с леко подрусване.

Тя осъзна, че в пейзажа няма никаква значителна промяна. Шийлд Тор и Голямата скала все така се извисяваха над долината. Овцете все така си пасяха по оградените пасбища, макар че присъствието на едно стадо петнисти овце сред по-издръжливите породи от мочурищата можеше да се приеме като отстъпка пред модните тенденции. Дърветата в разхвърляните тук-там горички бяха вече по-стари, но горичките бяха добре поддържани, нови фиданки бяха засадени на мястото на изсечените или съборени от бурите. И все пак, каза си Катрин, човек имаше усещането, че оставя познатия свят зад себе си и навлиза в паралелна вселена. Въпреки промените в пейзажа, тя пак се почувства като дете, надничащо от задната седалка над раменете на възрастните — както в онзи летен неделен следобед, когато пристигнаха с кола по тези тайнствени места, за да открият извора на Скарластън.

Едва когато паркира колата край селската морава, забеляза за първи път истински промени. През годините след екзекуцията на Хокин село Скардейл бе започнало да процъфтява. Припомни си това, което бе узнала, когато за първи път писа за убийството на Алисън Картър — преди повече от десет години, когато й бяха поръчали тази статия, защото нов случай на убийство без открит труп бе попаднал на първите страници на вестниците. Проучванията, които Катрин направи в архива на местния вестник и сведенията, които й дадоха партньорките по бридж на майка й, разкриваха, че след като Рут Хокин бе наследила долината и селото от съпруга си, решила да напусне тези места, за да избяга от спомените. Продала имението и основала дружество, което поело управлението на земите и фермите. Дала на наемателите възможността да купят къщите си, а през изминалите години някои от тях били препродадени и на пришълци. Рут Хокин се оказа напълно неоткриваема и чрез адвоката на дружеството отхвърли категорично настояванията на Катрин да я интервюира.

Процесът, на когото действията на Рут бяха дали ход, неминуемо бе довел до подобряване на вида на селото. Вратите и прозорците на къщите блестяха прясно боядисани, бяха се появили градинки и дори сега в края на зимата, ранни минзухари, нискостеблени перуники и кокичета хвърляха тук-там цветни петна. Разбира се, бяха нахлули много коли, паркирани край селската морава — на мястото на някогашните разнебитени ленд роувъри и „Остин Кеймбридж“-а на скуайъра. Вместо старата телефонна будка имаше модерна кабина от плексиглас, но пък менхирът си беше все още там, все така наклонен под същия ъгъл. Въпреки новите коли и разкрасените къщи, в този студен следобед не бе трудно да си представиш някогашния Скардейл — какъвто го видя за първи път, като дете, и после, след края на невинните години, като младо момиче.

Тогава беше на шестнайсет години. Бяха изминали две години и половина от убийството на Алисън Картър, а приятелят на Катрин имаше мотор. Един пролетен следобед тя го убеди да я закара до Скардейл, за да видят мястото, където бе извършено злодеянието. Признаваше си с известен срам, че е била подтикната от обикновено нездраво любопитство. Тогава беше на тази възраст, когато престъпването на нормите беше цел на всяка постъпка. Не бяха обути подходящо — а и нямаха достатъчно смелост — за да отидат до старата оловна мина, но несръчните им хлапашки прегръдки в горичката зад имението бяха добили допълнителен чар от тръпката, че са на такова трагично известно място.

Сега съзнаваше, че по този начин може и да са се опитали да прогонят ужаса, възбуден от процеса срещу Филип Хокин. Разбира се, повечето подробности бяха замазани от журналистическия жаргон, но Катрин и приятелките й знаеха, че с Алисън Картър се е случило нещо ужасно — такова ужасно нещо, за което ги предупреждаваха, че може да ги сполети, ако не избягват непознати. Толкова по-страшно ставаше всичко от мисълта, че страданията на Алисън бяха причинени от човек, когото е познавала и комуто би трябвало да се доверява. За Катрин и приятелите й, водили защитено съществувание в семейства от средната класа, самата мисъл, че домът може да не бъде синоним на сигурност, беше плашеща.

На по-ежедневно ниво резултатът от този процес бяха многото ограничения, които възникнаха в живота им — и доброволно наложени, и изисквани от родителите. Съпровождаха ги навсякъде, пазеха ги дотолкова, че те имаха чувството, че се задушават — и то тъкмо по времето, когато британските тийнейджъри вилнееха в ритъма на шейсетте години. Съдбата на Алисън бе хвърлила сянка върху младостта на Катрин, и тя никога не забрави напълно нито случая, нито жертвата. Може би това бе един от главните подтици за решението й да напусне Бъкстън колкото е възможно по-рано. Замина да следва в Лондон, а когато завърши, започна работа като момиче за всичко в една информационна агенция. После дойде и работата като журналист в новинарски сектор — и всичко това й помогна да прекъсне пъпната връв към миналото, изпълни живота й с нови лица, нови пристрастия, и нито една нишка не я дърпаше назад.

Докато се катереше по стълбицата на журналистическата йерархия, Катрин нерядко си задаваше въпроса какво ли би било бъдещето на Алисън. Не, убеждаваше се тя, не беше развила мания на тази тема. Просто я дразнеше естественото любопитство на всеки журналист, който е израснал в непосредствена близост със събитията по този изключително странен и мъчителен случай.

А сега, като по чудо, самата тя бе тази, която щеше най-сетне да разбули миналото, да разкрие историята, скрита зад кулисите. Напълно подходящо, мислеше Катрин. Нямаше по-подходящ журналист за тази задача.

Катрин излезе от колата, закопча якето си и уви по-плътно шала около врата си. Прекоси моравата, изкачи стъпалата в единия й край и тръгна по пътеката. Знаеше, че тя води към горичката, в която някога бяха открили Шеп, а оттам — към извора на Скарластън.

Докато заскрежената трева хрущеше под краката й, тя си припомняше последния път, когато измина този път. Беше горещ юлски следобед преди десет години. Слънцето прежуряше от металносиньото небе. Сянката на дърветата беше единственото спасение от жегата. Катрин беше наела с още двама приятели една малка вила в Дъвдейл, която трябваше да им служи за изходен пункт при обиколките на дербишърските възвишения. Една от заплануваните екскурзии бе нагоре по течението на Скарластън — от Дендърдейл до Скардейл. Сгорещени и потни след дългото ходене, бяха повикали такси от телефонната будка до селската морава, после седнаха на една ниска каменна стена и се заеха да обменят клюки за лондонските си колеги, докато чакаха. Катрин дори не спомена Алисън — някакво странно суеверие я възпря да напомни случая на колеги — журналисти.

Тогава и през ум не й минаваше, че тъкмо тя ще успее да убеди Джордж Бенет да наруши трийсет и петгодишното си мълчание и да проговори за този случай. Тя наистина никога не бе забравила Алисън Картър, но не бе се и надявала, че ще напише книга за един от най-интересните случаи през този век.

Такава мисъл изобщо не се въртеше в главата й миналата есен в Брюксел. Но Катрин знаеше от опит, че най-интересните материали не се намират с търсене. А за нея нямаше съмнение, че историята на Алисън Картър ще бъде върхът в кариерата й.

2.

Октомври 1997 — февруари 1998

Дъждът се лееше като из ведро. Това не би било непоносимо, ако си седеше зад витрината на някое от уютните кафенета на „Гран Плас“ и си топлеше ръцете с чаша ирландско кафе, зяпайки преточващите минувачи, които се опитваха да спасят чадърите си от вятъра. Но да си губи времето през този дъждовен следобед в една от многото бетонни постройки на Евроадминистрацията, докато чака някаква шведка, член на една от комисиите, да си спомни за уговорката им, не се покриваше с представата й за приятно прекарване. Това изобщо не съвпадаше с плановете й, когато реши да отскочи за малко до централата на Европейския съюз.

Въпреки че Катрин се беше издигнала до отговорен редактор за тематични материали в едно от лъскавите женски списания, никога не бе изгубила слабостта си към новинарството, благодарение на което започна да си гради име. Обичаше понякога да се измъква от стреса на бюрокрацията и дребнавостта на служебните взаимоотношения. Извинението й беше, че не бива да занемарява творческата страна на личността си, и да не губи връзка с промените, които се изправяха пред журналистите, на които възлагаше работа. Затова от време на време планираше материал, който й даваше възможност сама да направи проучванията, интервютата — и сама да го напише.

Беше решила, че няма да е зле да направи поредица интервюта с жени — водещи фигури в администрацията на Европейския съюз. Но си бе направила сметката без вездесъщата бюрокрация и лошото време. Да не говорим за това, че заседанията винаги продължаваха по-дълго от предвиденото и никой не идваше навреме за уговореното интервю. Катрин въздъхна, отиде при телефона в заседателната зала и се обади на връзката си — англичанин от отдела за връзки с обществеността, на име Пол Бенет. Тя бе очаквала, че ще се държи надменно и резервирано, като повечето чиновници от правителствените пресслужби, но остана приятно изненадана. Когато установиха, че и двамата са израснали в Дербишър, контактите им станаха още по-близки, и Пол Бенет бе успявал досега да й помогне със срещаните затруднения.

— Пол? На телефона е Катрин Хийткоут. Зигрид Хамарквист не дойде.

— О, да му се не види — каза той ядосано. — Можеш ли да почакаш за минутка?

В ушите й нахлу класическа музика — цигулките напомняха на разгневени комари. Понякога й се искаше да може да различава една класическа пиеса от друга, но тъкмо сега това надали щеше да й бъде от полза. Отдалечи слушалката от ухото си — достатъчно надалече, за да не се дразни, и достатъчно близко, за да чуе кога Пол ще се върне на телефона. Минаха една-две минути, после тя чу отново гласа му:

— Катрин? Съжалявам, но нямам добри новини. Всъщност може и да са добри, зависи какво ти е мнението за Хамарквист. Оказва се, че трябвало да отиде в Страсбург на някаква среща. Ще се върне чак утре сутрин, но секретарката й се закле, че ще те прехвърли в утрешната й програма, за единайсет часа. Става ли?

— Сега е мой ред да кажа „да му се не види“ — отвърна сухо Катрин. — Мислех да хвана „совалката“[1] тази вечер.

— Съжалявам — каза Пол. — Скандинавците имат склонност да приемат журналистите като прекалено маловажни, за да се съобразяват с тях.

— Вината не е твоя. Благодаря, че ме уреди все пак. Поне ще остана още един ден в слънчевия Брюксел — каза тя иронично.

Пол се разсмя.

— Именно. Но наистина ми е неприятно, че увисна така. Виж какво, ако нямаш други планове, защо не дойдеш у нас да пийнем по нещо?

— О, не се безпокой, ще се оправя — каза Катрин със заучено безгрижие.

— Не те каня по задължение — настоя Пол. — Искам да се запознаете с Хелън.

Катрин си спомни, че Хелън е приятелката му. Преводачка в комисията.

— Убедена съм, че тъкмо това й е мечтата след дял ден, прекаран в тази Вавилонска кула — продължи тя с ирония.

— Чете всеки месец твоето списание, и ще ме убие, ако разбере, че съм пропуснал да те доведа у нас на чаша вино. Пък и тя е севернячка, наше момиче — добави той, като че ли това решаваше въпроса.

Въпросът наистина бе решен, затова малко след седем Катрин вече целуваше по бузите Хелън Маркевич. Поздравът не беше много в дербишърски стил, мислеше тя, докато оглеждаше приятелката на Пол. Определено беше от целевата читателска група на тяхното списание. Тридесет и няколко годишна, тъмната й коса беше късо подстригана и падаше в немирен бретон върху широкото чело. Имаше сърцевидно лице, прави черни вежди, високи скули и открита усмивка. Гримът й беше дискретен, но ефикасен — тъкмо това, което стилните списания препоръчваха за работеща жена. Хелън й се струваше смътно позната, и Катрин предположи, че може да са се разминавали по коридорите в сградата на Европейския съюз през последните дни. Толкова елегантна жена с впечатляваща външност би привлякла вниманието й, макар и несъзнателно. Разбираше желанието на Пол да се похвали с нея.

Докато Пол наливаше щедро червено вино в чашите, двете жени се разположиха в двата ъгъла на мекия диван.

— Пол ми каза, че госпожа Хамарквист ви вързала тенекия — каза Хелън. Следи от йоркшърски акцент все още се забелязваха ясно в гласа й. — Сигурно е като да се навиваш да отидеш на зъболекар и накрая да установиш, че си е тръгнал по-рано.

— Не е чак такова чудовище — възрази Пол.

— Слага майката на Грендъл[2] в задния си джоб — каза мрачно Хелън.

— Сигурна съм, че няма да успее да се измъкне от Катрин.

— О, убедена съм, скъпи — Хелън се усмихна на Катрин. — Той спомена ли, че съм ви страстна почитателка? Няма шега — дори съм абонирана.

— Впечатлена съм — каза Катрин. — Я ми кажете, вие двамата как се запознахте? Да не би да става дума за евро роман?

— Внимавай, Хелън, тя вече прави планове за броя, който ще излезе догодина на Свети Валентин.

— Може би пък да не мисли и у дома за работа като теб — подразни го тя. — Да, Катрин, срещнахме се в Брюксел. Пол беше първият човек със северняшки акцент, с когото се запознах в Комисията, и това естествено ни сближи.

— А пък аз си паднах по нея от първия момент, така че тя нямаше никакви шансове — допълни Пол и погледна Хелън.

— Ти откъде си, Хелън?

— От Шефилд.

— Аз съм от другата страна на Пенините[3]. Израснах в Бъкстън.

Хелън кимна.

— Сестра ми живее сега там някъде. Чувала ли си за някакво село Скардейл?

Катрин се стресна.

— Разбира се, че познавам Скардейл.

— Сестра ми, Джен, се премести да живее там преди две години.

— Наистина ли? Защо точно в Скардейл? — попита Катрин.

— Ами просто така стана. Леля ми, която живя дълги години у нас, наследи там къща от далечна роднина на покойния си съпруг. Втора братовчедка или нещо подобно. Когато леля почина, мама наследи къщата. После почина и мама, и я завеща поравно на мен и Джен. Дотогава давахме къщата под наем, но на Джен й се искаше да живее в провинцията, затова реши да предупреди наемателите да я освободят и сама се нанесе там. Аз бих се побъркала, ако трябваше да живея на такова забравено от Бога място, но на нея й харесва. Все пак, тя пътува много заради работата си, и затова сигурно не й доскучава да живее на село.

— С какво се занимава? — продължи да пита Катрин.

— Работи като консултант — предимно за големи многонационални компании. Прави психологически профили на висшия персонал. Започна само преди няколко години, но се справя страхотно — каза Хелън. — Няма друг начин — само като си помислиш колко плаща, за да отоплява тази огромна къща!

Само една сграда в Скардейл отговаряше на това описание.

— Да не би да живее в имението Скардейл? — възкликна Катрин.

— Явно мястото ти е добре известно — засмя се Хелън. — Точно така. Я ми кажи, как така познаваш тази затънтена дупка?

— Хелън — в тона на Пол се криеше предупреждение.

Катрин се усмихна криво.

— Когато бях в пубертета, в Скардейл стана убийство. Момиче на моите години беше отвлечено и убито от втория си баща.

— Алисън Картър? — възкликна Хелън. — Чувала си за случая Алисън Картър?

— Странно е по-скоро, че ти знаеш за него — отвърна Катрин. — Надали си била родена, когато той беше на първа страница по вестниците.

— О, но ние знаем всичко за случая Алисън Картър, нали, Пол? — каза Хелън с нещо подобно на злорадство.

— Не, Хелън, няма нищо подобно — Пол като че ли бе малко сърдит.

— Добре де, ние не знаем — каза успокояващо Хелън и докосна ръката му. — Но познаваме човек, който знае.

— Стига, Хелън. Катрин не се интересува от някакво убийство, станало преди тридесет и пет години.

— Грешиш, Пол. Този случай винаги ме е вълнувал. А ти по какъв начин си свързан с него? — Тя се взря в намръщеното му лице и изведнъж нещо щракна в мозъка й. Далечната прилика, която бе разбудила нещо в паметта й още първия път, когато го видя, сега и фамилното име, видяно във връзка със случая Алисън Картър. Тя съобразяваше бързо… — Я чакай… Ти да не би да си син на Джордж Бенет?

— Точно така — каза тържествуващо Хелън.

Пол изгледа Катрин с подозрение.

— Познаваш ли баща ми?

Катрин поклати глава.

— Не, не го познавам лично. Но съм чувала за него, във връзка със случая Алисън Картър. Справил се е страхотно на времето.

Пол отвърна:

— Е, да, но то е било още преди да се родя, а и татко никога не е обичал да говори много за работата си.

— Случаят е бил наистина значителен, нали знаеш — начинаещите юристи все още са задължени да го разучават, заради отношението му към всички процеси за убийство при отсъствие на труп. А пък никой никога не е писал книга за този случай. Единственото, което може да се открие, са вестникарските статии от онова време и разните сухи юридически коментари за прецеденти. Чудя се как баща ти не е написал още мемоарите си — каза Катрин.

Пол сви рамене и прекара ръка през ниско подстриганата си руса коса.

— Той не обича такива неща. Спомням си как у нас се появиха някакви журналисти — трябва да съм бил към шестнайсетгодишен. Някакъв тип, който заяви, че писал на времето за случая, и искал татко да му сътрудничи, за да напишат заедно книга за събитията. Татко само дето не го изхвърли. После каза на мама, че майката на Алисън е преживяла достатъчно мъки на времето, за да се разравя отново целия случай.

Журналистическият инстинкт на Катрин се задейства незабавно.

— Но нали тя вече е мъртва — искам да кажа, майката на Алисън. Почина през деветдесет и пета. Вече няма причини да не се говори за случая. — Тя се приведе напред, обзета от внезапна възбуда. — Бих искала аз да напиша книгата за случая Алисън Картър. Историята трябва да бъде разказана, Пол. Не на последно място, защото на времето репортерите са замазвали подробностите около сексуалното насилие, упражнено от Филип Хокин върху доведената му дъщеря. Това е важен случай, не само от юридическа гледна точка, но и защото се е отразил на живота на извънредно много хора.

Хелън изненадващо се намеси в нейна защита.

— Катрин е права, Пол. Знаеш колко безскрупулни могат да бъдат някои журналисти. Знаеш също, че интересът към тези исторически случаи се подновява периодично. Ако баща ти не разкаже тази история, най-вероятно някой амбициозен драскач ще напише нещо след неговата смърт и тогава няма да има кой да възрази срещу сензационната версия на събитията. А пък и Джен живее точно на мястото на събитията, така че Катрин ще може да навлезе напълно в атмосферата.

Пол вдигна ръце в знак, че се предава. Явно Хелън имаше достатъчно власт да промени почти враждебното му настроение в любезна услужливост.

— Добре, добре, момичета, печелите. Ще поговоря със стария следващия път, когато се прибера у дома. Ще му обясня, че съм се запознал с последната почтена журналистка в Европа и че тя си е поставила за цел да го превърне в медийна звезда. Кой знае, може и аз да закача нещо от блясъка на славата. А сега, имате ли нещо против да отидем да хапнем миди при Жак?

Една седмица по-късно, когато вече се бе прибрала в Лондон, телефонът иззвъня. Синът бе обработил бащата така, както външен човек не би успял. Идущата седмица Джордж Бенет щеше да участва в турнир по голф за пенсионирани служители на полицията, близо до Лондон, и беше склонен да се види с Катрин, за да обмислят на чаша възможностите тя да опише в книга случая Алисън Картър въз основа на неговите спомени.

Катрин се облече много внимателно за срещата. Единственият костюм на Армани, който притежаваше, ниски токове. Имаше нужда от увереност, и в това отношение беше съгласна с редакторката на модната секция в списанието — че нищо не придава такава самоувереност на деловата жена като изисканата италианска мода. Постави на изпитание търпението си, докато си слагаше овлажняващ фон дьо тен, очертаваше очите си и оформяше с молив и червило устните си, за да се почувства добре в кожата си. С всяка изминала година тази процедура отнемаше все повече време. Някои от колежките й се подложиха на пластични операции, но те имаха съпрузи, с които трябваше да се съобразяват. Катрин знаеше отлично, че е много по-трудно да задържиш някого, когато чарът на новостта избледнее, отколкото да откриеш човек, склонен да сподели удоволствието ти без излишна публичност — и дотогава, докогато това е приятно и на двамата. Не че имаше подобни намерения по отношение на Джордж Бенет. Но нямаше нищо лошо в това той да се почувства поласкан, че тя се е погрижила да му се понрави.

Но той беше все още хубав мъж, и тя изпита задоволство, че се е постарала да изглежда добре. Сребристоруса коса, малко крива усмивка и очи, които все още излъчваха добронамереност въпреки трийсетте години, прекарани в служба на закона; също като Робърт Редфорд, и Джордж Бенет беше мъж, чиито най-хубави години бяха вече спомен, но не можеше да го погледнеш и да не оцениш останките от минало великолепие.

А най-удивителното беше, че Джордж Бенет бе готов да говори. Катрин подозираше, че към това са го подтикнали много причини. Първата бе, че и той бе осъзнал възможността да говори свободно сега, след смъртта на Рут Хокин, без да се притеснява, че ще й причини нови страдания. Беше се пенсионирал на петдесет и три години с чин главен криминален инспектор, беше работил като консултант по сигурността в няколко компании от долината на река Амбър, но все по-тежката инвалидност на жена му, предизвикана от прогресиращ артрит, го бе накарала да престане да работи миналата година. Очевидно Джордж Бенет не беше човек, който обича да бъде извън играта, не можеше и да се наслаждава на сенчестото съществувание на обикновен, незначителен възрастен мъж. Предложението на Катрин бе дошло във възможно най-подходящия момент.

Четири месеца по-късно имаха договор с издателство, а Катрин бе успяла да получи разрешение за шестмесечен творчески отпуск. Сега най-сетне бе в Скардейл — този път вече като участник в драмата, която бе повлияла толкова силно на младостта й.

[1] Експресът под Ламанша — Бел.прев. ↑

[2] Грендъл и майката на Грендъл — чудовища от старо английския епос „Беоулф“ — Бел.прев. ↑

[3] Голям планински масив в Северна Англия — Бел.прев. ↑

3.

Февруари 1998 г.

Джордж Бенет се взираше в собственото си отражение в кухненския прозорец. Сенките на градината отвън плуваха на фона и омекчаваха някои от бръчките, които изминалите тридесет и пет години бяха изкопали. Изчезването на Алисън Картър беше първият случай, който му бе докарал безсънни нощи, но далеч не и последният. А сега тя бе отново тук, отново бе му отнела съня през тази студена зимна нощ. Пет и половина сутринта — и никакъв шанс да потъне отново в забвение.

Копчето на електрическия чайник щракна, когато се изключи и Джордж се върна към студения, флуоресциращ свят на кухнята. Сипа вряща вода върху пликчето чай в чашата си и се зае да го натиска с лъжицата, за да стане чаят възможно най-силен. Прекалено много години бе пил чай в стола на управлението — и от там му бе останал вкусът към чай със силен танинов вкус и портокалов аромат. Извади млякото от хладилника и капна в чая съвсем мъничко — колкото да го охлади дотам, че да може да се пие веднага. После седна на кухненската маса и се уви по-плътно в халата си. Посегна към пакета цигари пред себе си и запали една.

Сега, когато предстоеше Катрин Хийткоут за първи път да му вземе истинско интервю, Джордж бе станал плячка на съжаления. Винаги досега бе избягвал да говори за този случай. Раждането на Пол му се бе сторило идеалното приключване, символ на ново начало, възможност да остави спомена за мъките на Рут Картър за гърба си. Разбира се, не стана толкова лесно и бързо. В полицейската рутинна работа имаше прекалено много задължителни подробности, които не му позволиха да прогони веднага Алисън Картър от всяко ъгълче на паметта си. Но бе успял да изпълни решението си да не говори за случая.

Никой от колегите му не можа да си обясни това негово мълчание по случай, с който всеки от тях би се гордял и би се хвалил при всяка възможност. Само Ан бе схванала напълно какво го бе подтикнало да вземе такова решение — дълбокото лично убеждение, че все пак се бе провалил. Въпреки че бе успял да се пребори с привидно непреодолими препятствия, за да разреши загадката около изчезването на Алисън и да събере достатъчно доказателства, за да бъде обесен виновникът, Джордж продължаваше да се измъчва, защото бе убеден, че разрешаването на случая му е отнело прекалено много време. Рут Картър бе преживяла дълги, мъчителни седмици, изпълнени с несигурност и лъжливи надежди, вкопчена в мисълта, че дъщеря й все пак може да е жива. Не само това — Филип Хокин се бе радвал на свободата по-дълго, отколкото заслужаваше. Беше ял храната, сготвена от жена му, беше спал спокойно през нощите, когато страхът я бе държал будна, бе се разхождал из земите си със самоувереността на собственик, убеден, че е успял да се измъкне безнаказано. Джордж се обвиняваше, че бе допуснал Хокин да се наслаждава дори на толкова кратък период на сигурност.

Затова се бе съпротивлявал на всякакви опити да го накарат да говори за случая. Бе прогонил няколко души, които имаха желанието да опишат случая, видян през неговите очи. Дори онзи лешояд Дон Смарт, който преживяваше от проследяване на линейки, бе решил, че е в правото си да се яви на прага на дома му и да претендира за времето и мислите му. Тези претенции бяха поне лесни за отхвърляне, помисли Джордж с горчива усмивка.

Иронията в тази история беше, че тъкмо обичта, която му помогна да продължи по пътя си, бе го принудила да се предаде. Още когато Пол каза на него и на Ан, че сестрата на Хелън живее в Скардейл, Джордж бе разбрал, че ако отношенията между сина му и тази жена бяха наистина толкова сериозни, той ще трябва да наруши решението си никога да не отива по онези места. Засега повод още нямаше. Но той знаеше, че скоро бракоразводното дело на Хелън ще приключи окончателно, и подозираше, че тя и Пол ще побързат да се оженят почти веднага след това. Това означаваше, че ще трябва да се запознае със сестрата на Хелън — единствената й жива роднина, и че няма да може да се измъква до безкрайност от посещение в Скардейл.

При наличието на тази перспектива, настояването на Пол да се срещне с Катрин Хийткоут му се стори почти съдбоносно. Като че ли обстоятелствата влизаха в съзаклятие, за да го принудят да започне отново да си спомня за Алисън Картър. Бе решил, че няма нищо лошо в това просто да се запознае с журналистката — да види дали тя е човек, комуто би могъл да има доверие. Първото му впечатление беше, че е просто една от тълпата претенциозни драскачи от „Флийт Стрийт“, но когато поговориха и тя му обясни какво въздействие е имало убийството на Алисън върху собствения й живот, Джордж разбра, че няма да намери по-подходящ човек, който да напише историята, която сега като че ли настояваше да бъде разказана.

Шумът от познатите стъпки по стълбата смути мислите му. Той вдигна очи и видя Ан на вратата на кухнята, още рошава и сънена.

— Събудих ли те, мила? — той се пресегна и включи отново чайника.

— Събуди ме пикочният ми мехур — каза тя сухо и отиде да седне на стола срещу него. — А твоята страна на леглото беше вече изстинала, затова реших, че може да имаш нужда от някой, който да ти прави компания.

Джордж стана и забърка в една чаша напитката от малцов шоколад, която Ан обичаше.

— Не бих се отказал — каза той, докато наливаше водата и разбъркваше. Седна обратно на мястото си и плъзва чашата по масата към нея. Тя обхвана чашата с деформираните си от артрита пръсти, наслаждавайки се на успокоителното въздействие на топлината върху постоянно пулсиращата ревматична болка.

— Притесняваш се за днес, нали? — попита тя.

Той кимна.

— Сигурно ти е ясно, че ми се иска никога да не бях давал съгласието си.

— Всеки би се притеснявал, когато става дума за нещо толкова важно — каза тя успокояващо. — Не може да не искаш да представиш нещата в реална светлина, да отдадеш на Алисън нужната справедливост.

Той изпръхтя присмехулно.

— Приписваш ми по-извисени подбуди, скъпа. Иска ми се никога да не се бях съгласявал, защото ще се изложа, когато се види черно на бяло, че съм се държал като пълен глупак по отношение, на Филип Хокин.

Ан поклати глава.

— Ти си единственият, който мисли така, Джордж. В очите на хората ти беше герой. Ако имаше някакъв Почетен Знак на Скардейл, щяха да ти го дадат още в деня, когато беше произнесена присъдата.

Той поклати глава на свой ред.

— Може и така да е. Но ти знаеш, че никога не съм се оценявал по стандартите на други хора — само по своите. А в моите представи аз не успях да помогна на тези хора. Като начало, бях част от системата, която не съумя да помогне на Алисън — една система, която не би се вслушала в твърденията на едно малко момиче, че е станало жертва на сексуално насилие.

Ан изду нетърпеливо устни.

— Започваш да откачаш. По онова време сексуалното насилие над малолетни беше нещо, за което изобщо не се говореше открито — а в семействата това бе напълно немислимо. Ако настояваш да се съсипваш с мисли, че не си спазил обещанието си пред Рут Картър, това си е твоя работа. Но няма да стоя и да гледам безучастно как си косиш нервите заради недостатъците на британското правораздаване отпреди трийсет и пет години. Това си е чисто самосъжаление, Джордж Бенет, сам го знаеш.

Той се усмихна, признавайки, че тя е права.

— Така е. Може би трябваше да разчистя това още преди години. Нали психиатрите все това говорят? Здравословно е да говориш за това, което те безпокои. Премълчаваш ли, рискуваш да развиеш всевъзможни психози.

Ан се засмя.

— Като например параноичното убеждение, че лично ти си отговорен за цялата несправедливост на този свят.

Той прекара ръка през косата си.

— Има и още нещо. Трябва да прогоня призраците на миналото заради Пол и Хелън. Някой ден ще се наложи да отидем в Скардейл на гости на сестрата на Хелън, а през всички тези години аз допуснах Скардейл да се превърне за мен в символ на нещо ужасно. Трябва да променя това, за да не объркам живота на всички около себе си. Не искам да попреча на щастието на момчето. Може би тъкмо това, че ще разговарям за цялата тази каша със страничен човек, ще ми помогне.

— Мисля, че си прав, мили, и наистина съм доволна, че най-сетне се реши да проговориш за Алисън. Като изключим всичко останало, този случай съвпадна с един много важен момент в нашия живот. Често ми се е налагало да премълчавам неща, които съм искала да споделя, спомени, които съм искала да ти разкажа — защото знаех, че ако говоря за времето, когато бях бременна с Пол, това ще ти напомни процеса срещу Филип Хокин. Затова ще се радвам, ако откровеният ти разговор с Катрин Хийткоут ми даде възможността да разговарям с теб за онова време. Не само с теб, а и с Пол. Може да звучи егоистично, но много бих искала да стане така.

Джордж отвори широко очи.

— Никога не съм знаел, че ти минават такива мисли — каза той. — Как съм могъл да не предположа?

Ан отпи малко от чашата си.

— Защото не съм се издавала, мили. Но сега, когато вече наистина си се оттеглил от активна работа, е време да погледнем без страх назад към съвместния си живот. Все още имаме бъдеще, Джордж. По днешните стандарти не сме още стари. Това е възможността ни да си разчистим веднъж завинаги сметките с миналото, да се убедиш, че това, което си вършил, е редно и добро, че е имало смисъл да бъде сторено. — Тя се пресегна и постави деформираната си ръка върху неговата. — Време е да простиш сам на себе си, Джордж.

Той въздъхна дълбоко, сякаш от дъното на душата си.

— Е, надявам се и Катрин Хийткоут да е във всеопрощаващо настроение. — Той се прозя. — Защото няма да съм в блестяща форма в десет сутринта, ако не успея да дремна още малко — хвана нежно ръката на Ан и добави: — Благодаря ти, мила.

— За какво?

— За това, че ми припомни, че не съм такова чудовище, в каквото понякога мисля, че съм се превърнал.

— Не си чудовище. Е, освен когато се събуждаш с махмурлук. Всичко ще бъде наред, Джордж — успокои го Ан. — Миналото не крие никакви изненади, нали?

4.

Февруари — Март 1998 г.

Когато се събуди за първи път в къщата, която бе наела в Лонгнор, Катрин изпита внезапен пристъп на паника. Не можеше да си припомни къде се намира. Трябваше да се събуди в топла стая, с високи плъзгащи се прозорци. Вместо това носът й беше замръзнал, беше се свила на топка, в зародишна поза, под непозната пухена завивка, единствената светлина в стаята се процеждаше през тънкото перде на малко прозорче, вкопано в дебела около метър каменна стена.

Тогава паметта й се задейства и възбудата почти пропъди раздразнението от страшния студ в двуетажната каменна къща, която бе наела за шест месеца. Собствениците, които иначе я даваха под наем през летните месеци, бяха във възторг. Катрин едва сега разбираше защо — никой нормален човек не би наел този хладилник през зимата. Тя скочи от леглото и потрепери, когато студът защипа дългите й крака. Днес трябваше да отиде да си купи дебела пижама и грейка — иначе пребиваването в Лонгнор щеше да й докара същите измръзвания, които я мъчеха като дете. Проклинайки наемодателите с цветист журналистически език, тя излезе тичешком от стаята.

Банята предлагаше уютно убежище от студа. Окачената на стената печка с вентилатор затопли веднага въздуха, а за щастие водата, която протече от душа, вдигаше пара. Катрин предположи, че силният газов радиатор ще успее да затопли бързо и кухнята. Но в спалнята беше ад. Реши занапред да си оставя дрехите в банята, за да се преоблича там.

Докато се обличаше, си мислеше, че не е спала на такъв студ от времето, когато живееше с родителите си в Бъкстън — централното отопление беше прокарано едва когато тя навърши петнайсет години.

Изведнъж спря да навлича пуловера през главата си. Всъщност, ако имаше за цел да възстанови атмосферата на Скардейл от 1963 година, не би могла да намери по-подходящо място. Алисън Картър сигурно бе израснала с познатата гледка на скреж от вътрешната страна на прозорците в стаята й — особено в дълбока зима. Сигурно и тя бе влизала в топлата, уютна кухня на къщичката им, преди майка й да бе предпочела живота в имението. Катрин не бе очаквала проучванията й да достигнат такова ниво на автентичност. Но след като го имаше на разположение, можеше да го приеме с благодарност. При това сегашното й жилище беше само на стотина ярда от дома на Питър Грънди. Пенсионираният лонгнорски полицай сигурно щеше да се окаже ценен източник на сведения. Той щеше да я въведе в живота на селото. Тя знаеше отлично колко резервирано се държат в селските кръчми с пришълците, и никак не й се искаше в продължение на шест месеца да няма с кого да размени една дума вечерно време. По-добре би било дори да обсъжда цените на добитъка на говеждия пазар в Лийк.

Докато пиеше черно кафе и ядеше сандвич с бекон, тя прелистваше фотокопията на изрезките от вестници, които бе успяла да изрови в националния вестникарски архив в Колиндейл. Точно днес надали щяха да й бъдат от полза; но нямаше да е зле да прегледа информацията, за да си състави план за разговорите с Джордж Бенет, които започваха днес. Бяха се споразумели да разговарят по два часа всяка сутрин. Така Катрин щеше да има време да сваля текста на интервютата, а същевременно ежедневието на семейство Бенет нямаше да се обърква прекалено много. Съвсем не й се искаше за започнат да приемат присъствието й като постоянно натрапничество в живота им. Така потокът на спомените на Джордж Бенет би могъл да пресъхне.

Половин час по-късно тя премина с колата под тунел от оголели дървета и стигна до центъра на село Кромфорд. Следвайки напътствията на Джордж, тя зави край вира при воденицата и се заизкачва нагоре по хълма, влезе полека в острия ляв завой и колата се плъзна по алеята към къщата на семейство Бенет. Още докато шумът от мотора затихваше, вратата се отвори. На прага застана Джордж, вдигнал ръка за поздрав. В тъмносивите си панталони, тъмносинята жилетка и светлосивото поло, приличаше на модел от каталог за трикотажни изделия за зрели мъже. Липсваше му само лулата, захапана между зъбите. Джими Стюарт в „Животът е прекрасен“ — за радост на жителите от предградията над шейсетгодишна възраст.

— Радвам се да те видя, Катрин — подвикна той.

— И аз теб, Джордж. — Тя потръпна, когато влезе в топлия коридор. — Бях забравила какъв лют студ настъпва тук по това време на годината.

— Това ми напомня много неща — каза той, въвеждайки я от покритото с килим антре в дневна, която приличаше на аранжимент от мебелен магазин. Всичко беше стилно, изискано, но колкото и да бе чудно — без следа от индивидуалност. Дори репродукциите на Мане по стените не правеха впечатление на проява на личен вкус, бяха някак безлични. Стаята беше идеално подредена — дори присъствието на вестник не нарушаваше почти клиничната хармония. Ухаеше на ароматизатор за въздух. Където и да изявяваха индивидуалността си Ан и Джордж Бенет, то определено не бе в дневната.

— Когато Алисън изчезна, беше също такава люта зима — продължи Джордж. — Затова още от самото начало се надявах, да е отвлечена. Ако бе така, щяхме да имаме някакъв шанс да я върнем жива у дома. Дълбоко в себе си знаех, че никога не би оцеляла след една нощ на открито в такова време.

Джордж посочи една кресло, което изглеждаше удобно, без да бъде изтърбушено от употреба.

— Заповядай — после седна на стола срещу нея.

Катрин отбеляза, че той автоматично избира мястото си така, че да бъде с гръб към светлината, която да пада върху нейното лице. Зачуди се дали това се дължи на съзнателния му избор на опитен полицай, или това бе просто обичайното му място в дневната. Несъмнено след няколко разговора щеше да бъде в състояние да прецени.

— Така — подхвана Джордж. — Как смяташ да започнем?

Още преди Катрин да отвори уста, в стаята влезе възрастна жена. Късата й, посребрена коса обрамчваше лице, в което болките бяха издълбали преждевременно дълбоки бръчки. Движеше се вдървено и несръчно, като човек, за когото движението отдавна бе престанало да бъде нещо друго, освен мъчителна необходимост. Дори от другия край на стаята се забелязваше, че пръстите й са деформирани, на възли и грозни буци, резултат на ревматоидния артрит. Но усмивката на лицето й бе все още искрена, и оживяваше сините й очи.

— Вие трябва да сте Катрин — каза тя. — Радвам се да се запознаем. Аз съм Ан, жената на Джордж. Няма да преча на разговорите ви, дойдох само да попитам чай или кафе предпочитате.

— И аз се радвам да се запознаем. Благодаря, че се съгласихте да нахлуя така у вас — каза Катрин, докато пресмяташе на ум шансовете да получи чаша прилично кафе в дома на двама шейсетинагодишни англичани. — Чай, моля — каза тя. — Много слаб, без мляко и захар. — Реши, че така е най-сигурно. С нищо не бе заслужила да пие в продължение на два месеца лошо кафе.

— Добре, чай — каза Ан.

— И, госпожо Бенет — продължи Катрин. — Няма изобщо да ми пречите, ако искате да присъствате на разговорите ни. Дори ще ви бъда много благодарна, ако можете да допълните нещо, да дадете на читателите ни някаква представа какво е било да си съпруга на полицай, когато мъжът ви е разследвал такъв тежък случай.

Ан се усмихна.

— Нямам нищо против да си побъбрим. Но интервютата са за вас двамата с Джордж. Не искам да му се бъркам, а освен това ще имам и много работа. Сега ви оставям, за да сложа чая.

Когато Ан излезе, Катрин извади магнетофона от чантата си и го сложи на масата пред себе си.

— Ще записвам интервютата — така възможността да объркам нещо е по-малка. Така че, ако искаш да кажеш нещо, което не е за публикуване, а само за мое сведение, предупреди ме, докато разговаряме. Освен това, когато става дума за нещо, в което не си сигурен, също ме предупреждавай. Така ще мога да си съставя списък на нещата, които после трябва да сверя.

Джордж се усмихна.

— Звучи съвсем разумно — той извади от джоба си пакет цигари и запали една, докато вадеше пепелник от чекмеджето на малката масичка до себе си. — Надявам се да не възразяваш, че пуша. Намалих ги доста, откак напуснах работа, но все още не мога да ги спра напълно.

— Няма проблем. Аз самата не пуша от дванайсетина години, но още мисля за себе си като за прекъснал, а не бивш пушач. На събиранията винаги предпочитам да общувам с пушачи — като че ли те са по-интересни от непушачите — каза тя с усмивка, без да се опитва да го ласкае. Наведе се напред и натисна копчето за запис. — Днес сигурно няма да стигнем до самия случай. Бих искала да започнем с предварителната ти история. Голяма част от това, което ще говорим, никога няма да бъде публикувано, но за мен е важно да си създам представа що за човек си ти и как си станал това, което си сега. Това е наложително, ако държа да опиша работата ти по този случай правилно и с разбиране, както възнамерявам. Това също е и начин да навлезем полека в самия разказ. Съзнавам, че сигурно се безпокоиш от мисълта, че ще навлизаш в подробности по случая след всички тези години, а бих искала да бъдеш колкото е възможно по-спокоен и да не се притесняваш. Разбира се, знам, че като офицер от полицията, ти си привикнал по-скоро да задаваш въпроси, отколкото да отговаряш. Имаш ли нещо против да започнем?

Джордж се усмихна.

— Не, започвай. Ще ти разкажа с радост всичко, което мога да си спомня. — Той замълча, защото Ан влезе в стаята. Движеше се бавно, на подноса в ръцете й имаше две димящи чаши. — Едно нещо мога да ти кажа отсега. Тази жена е причината, поради която не съм в лудницата след трийсет и няколкото години, прослужени в Дербишърската полиция. Ан е моята опора в живота.

Ан направи гримаса.

— Ама че си подмазвач, Джордж Бенет. Това, което искаш да кажеш всъщност, е че Ан е готвачка, телефонен секретар и икономка. — Тя погледна усмихнато към Катрин.

Очевидно не се шегуваха така за първи път.

— Наложи й се да се разболее от артрит, за да ме накара да пипна нещо из къщи — допълни Джордж.

— Ами трябваше да предприема нещо — каза сухо Ан. — В противен случай щеше да ръждясаш след пенсия. Стига си се лигавил и разкажи на Катрин всичко, което иска да знае. Ще донеса и бисквити, и ще се видим след като приключите.

Така започнаха дните, които се развиваха по една и съща схема, през целия февруари и март. Всеки ден сутринта Катрин изчиташе тази част от вестникарските изрезки, които се отнасяха до етапа на следствието, за което смяташе да разговарят. След закуска отиваше с колата до Кромфорд, прехвърляйки наум въпросите, с които смяташе, че ще стигне по-близо до истината.

А после се заемаше да преведе Джордж внимателно през цялата история. Връщаше се търпеливо назад, за да уточни някоя подробност, време, пейзаж или дори аромат. Беше впечатлена от искреното му старание да осигури възможно най-точни сведения. Оказа се, че за случая Алисън Картър той имаше почти фотографска памет, въпреки твърденията му, че далеч не помнел толкова добре останалите случаи в кариерата си.

— Предполагам, че съм бил развил нещо като мания на тема Алисън — бе казал той в началото на интервютата. — Разбира се, това беше първият ми голям случай, и бях решен да се представя добре, но причината беше друга. Предполагам, че се дължи донякъде на това, че точно в началото на следствието Ан ми съобщи, че е бременна. Измъчваше ме постоянно мисълта как бих се чувствал, ако такова нещо се случеше с моето дете — затова не исках да се откажа.

Това беше мотивът за мен. Не знам какво е подтиквало Томи Клъф, но той беше се посветил на работата по време на цялото следствие не по-малко от мен. Работеше дори по-дълго от мен, и тъкмо неговото упорство при разпитването на колегите от Хъртфордшър ни осигури едно от решаващите доказателства — че Хокин е собственик на пистолета, с който е била убита Алисън.

Знаеш ли, сигурно звучи странно, но така и не можахме да си поговорим истински с Томи след обесването на Хокин. Той продължи да работи в Бъкстън, а по това време аз вече се бях преместил в Дерби. Няколко пъти се уговаряхме да се срещнем и да пийнем по нещо, но всеки път работата ни попречваше. А после, няколко години след убийството на Алисън, той подаде оставка и замина нанякъде.

— Знаеш ли къде се премести? — попита Катрин. Вече бе задала същия въпрос на Питър Грънди една вечер в кръчмата, но той бе свил рамене и й бе казал, че никой не знае. Изглежда, Томи Клъф бе изчезнал също така безследно, както и самата Алисън.

Но се оказа, че Джордж знае къде е.

— Отиде в Нортъмбърланд, в някакво малко селце по крайбрежието. Дълги години работеше като охрана при Кралското общество за защита на птиците, но сега и той е пенсионер като мен. Но така и не се ожени, затова си няма някой като Ан да го крепи. Разменяме си коледни картички и кажи-речи, това е. Струва ми се, че аз съм единственият човек от полицията, с когото все още поддържа връзки. Мога да ти дам адреса му. Може и да се съгласи да говори за Алисън. Малко се съмнявам, но в крайна сметка нали успя да убедиш мен? — Джордж се усмихна.

Така и продължиха да се нижат утрините, една нишка на разказа водеше към друга. Катрин скоро си изработи програма за деня, след като се разделеше с Джордж. На връщане се отбиваше в една кръчма по пътя към Ашбърн, където сервираха добра храна, и към два часа се прибираше у дома. Следобедът и ранната вечер бяха посветени на свалянето на записи — занимание, което ужасно я отегчаваше, независимо от увлекателността на натрупания материал. На всеки половин час си позволяваше по един телефонен разговор или написваше няколко реда по електронната поща, за да не се побърка напълно от досада.

Когато свършеше работа, си затопляше вечеря от готовата храна, която си купуваше при ежеседмичния пазар в Бъкстън. После прекарваше около час край камината, прелиствайки или списанието, в което работеше, или някое конкурентно издание, и си вземаше бележки. Вечерта приключваше с едно питие в местната кръчма, което обикновено означаваше и още едно за Питър Грънди, но Катрин не се дразнеше от допълнителния разход. Питър Грънди вече й беше дал ценни сведения за родовете от Скардейл, а освен бе приятен събеседник.

Катрин осъзна след време с учудване, че този начин на живот й доставя удовлетворение. Работата беше вълнуваща, връщаше я обратно към един свят, който й бе едновременно познат и чужд. Колкото повече научаваше за предисторията на процеса, толкова по-дълбоко ставаше уважението й към Джордж Бенет. Досега не бе имала представа срещу какво се беше изправил той, за да може Хокин да получи справедливо наказание. Не бе подозирала за пречките, които му бяха създавани както от външни сили, така и отвътре в самата полиция. Никога досега не бе имала особено добро мнение за полицията, но сега Джордж постепенно пропъждаше предразсъдъка й.

Тя се бе притеснявала и от това, че ще се върне толкова близо до родното си място, бе изпитала почти суеверен страх, че задушаващият провинциален живот, от който бе избягала толкова надалече, може да я погълне отново. Но вместо това намери покой в равномерния ритъм на дните и нощите. Не че искаше да живее така завинаги — постоянно си го напомняше. В края на краищата, тя имаше друг живот. Това беше само приятен антракт между действията, нищо повече.

Какво друго би могло да бъде?

5.

Април 1998 г.

Катрин беше забравила колко късно идва пролетта по тези места. За всеки, който живееше постоянно под дербишърските възвишения, април най-сетне разчупваше ледената прегръдка на зимата. Цветята, която бяха започнали да цъфтят още преди месец по равнините в Чешър, тук едва започваха да се показват над земята. По дърветата започваха плахо да се разпукват първите пъпки, проскубаната от овцете трева си припомняше, че съществува и зелен цвят.

Малките горички край Скардейл тъкмо почваха да се раззеленяват, когато Катрин пристигна в селото. Беше приключила първоначалната серия интервюта с Джордж, почти изпитвайки съжаление. Днешният ден бе първият от втората част на проекта й. Катрин никога не бе планирала книгата си просто като мемоари на Джордж Бенет. Винаги бе възнамерявала да разговаря с колкото бе възможно повече хора, свързани със случая. През ум не й бе минало, че толкова много от тях няма да искат да споделят спомените си с нея. За нейно учудване, почти всички Картъровци, Краудъровци и Ломасовци отказаха категорично да имат нещо общо с плановете й.

Все пак бе успяла да уговори интервю с лелята на Алисън, Кати Ломас. Може би не беше толкова важно това, че всички останали роднини й отказаха, защото според Джордж Бенет тъкмо Кати Ломас е била особено близка с Рут Картър. Дори само по тази причина Катрин щеше да иска да разговаря с нея. Но днес съществуваше още една причина за нетърпението й.

Независимо от това, че Хелън бе подготвила сестра си, до днес Катрин не беше стъпвала в имението Скардейл. Бе получила писмо от адвоката на Дженис Уейнрайт, който обясняваше, че клиентката му има няколко делови пътувания през зимата и ранната пролет. Госпожица Уейнрайт щяла да работи у дома през останалото време, а не обичала да бъде смущавана по време на работа. Затова бе предложила, тъй като самата тя не би могла да даде на Катрин никакви сведения по случая Алисън Картър, журналистката да посети имението по време на едно от отсъствията й. Така натоварената програма на клиентката му нямаше да се обремени с нови ангажименти.

Катрин бе повече от доволна да приеме предложението на адвоката — след като това бе единственият начин да огледа отвътре имението. Днес най-сетне щеше да види отблизо наследството на Филип Хокин. Нещо повече, щеше да има екскурзовод, който да й обяснява коя е била стаята на Алисън, къде е бил кабинетът на Хокин, да описва някогашния външен вид на къщата.

Не можеше да не се чуди каква ли ще бъде жената, с която й предстоеше да се запознае. Джордж Бенет бе обрисувал портрета на опърничава, непреклонна жена, която не изпитвала никакво уважение към полицията и постоянно се заяждала с него при най-малка възможност. Питър Грънди я бе описал като жена, преследвана от мисълта за това, което е можело да бъде.

Беше успяла да измъкне от Питър някои подробности за живота на Кати Ломас. Лелята на Алисън живееше сама. Съпругът й, Майк, бе починал преди четири години при злополука във фермата — беше го прегазил побеснял бик. Синът й Дерек бе напуснал Скардейл, за да следва в Шефилд и бе станал специалист по почвите в ООН. Кати, сега на шейсет и пет години, гледаше стадо от петнисти овце. От вълната правеше прежда, а от нея плетеше скъпи пуловери — уникати. Беше си купила плетачна машина, чието контролно табло според жената на Питър Грънди напомняло на табло на космическа совалка.

Кати и Рут Картър бяха братовчедки — разликата във възрастта им беше по-малко от година. Кръвното им родство беше и по майчина, и по бащина линия. Бяха израснали заедно, заедно бяха станали жени и майки. Синът на Кати, Дерек, беше роден само три седмици след Алисън. Историите на двете семейства бяха неразривно свързани една с друга. Ако Катрин не успееше да научи това, което й бе необходимо, от Кати Ломас, вероятно нямаше да го научи и от никой друг. А ако тази жена беше толкова дръпната, колкото бе я описал Джордж, тъкмо сега бе моментът Катрин да демонстрира професионалните си умения.

Катрин спря колата пред Ларк Котидж. В тази къща, датираща от осемнайсети век, Кати Ломас живееше от мига, когато се бе омъжила, деветнайсет години преди раждането на Алисън, до ден-днешен. Жената, която отвори вратата, беше все още яка, с изправена стойка. Стоманеносивата й коса беше увита на кок. С червените си, загрубели от вятъра бузи, приличаше много на мисис Бън, жената на Пекаря от „Щастливи семейства“[1]. Единствено очите й не хармонираха с общия вид на жизнерадостна селска жена. Те бяха хладни и гледаха критично. Катрин имаше чувството, че я мерят и претеглят в доста по-обширен от прекия смисъл.

— Вие ще сте писателката — каза Кати Ломас, пресегна се и взе един изтъркан анорак от закачалката в антрето. — Сигурно първо ще искате да обиколите имението. — Тонът й изобщо не допускаше друга вероятност.

— Това ще бъде чудесно, госпожо Ломас — отвърна Катрин и закрачи до по-възрастната жена, докато двете прекосяваха моравата в единия й край, упътвайки се към имението. — Много съм ви задължена, че ще отделите време да ми помогнете. — Тя се прокле наум, че започва да се умилква.

— Не го правя заради вас — каза рязко Кати. — Правя го в памет на Алисън. Често си мисля за нашата Алисън. Беше прекрасно момиче. Представям си как би се развил животът й, ако не бе се случило това. Мисля си, че сигурно щеше да избере да работи с деца — като учителка или лекарка. Щеше да избере положителна, полезна професия. А после се връщам към действителността. — Тя спря пред вратата на имението и изгледа студено и мрачно Катрин.

— Ако можех да върна времето и да променя едно-едничко нещо в живота си — каза тя с горчивина, — бих променила вечерта на онази сряда. Не бих изпуснала от очи Алисън. Безсмислено е да ми казвате да не се обвинявам. Знам, че Рут Картър отиде в гроба, без да се увери, че не е можела да промени нищо, и когато дойде моят ред, и аз ще склопя очи, без да съм се убедила в това.

Толкова съжаления изпълват живота ми напоследък. Да, писано ми било дълги години да съжалявам за това, което не е било сторено или казано. Лошото е, че единственото място, на което мога да кажа на хората, които имат значение за мен, колко съжалявам, е гробището. Затова склоних да говоря с вас, госпожице Хийткоут.

Тя извади ключ от джоба си, отключи и покани Катрин в кухнята. Очевидно при реконструкцията на имението не бяха пестени пари. Патилата по дървените кухненски шкафове говореше, че са истински антикварни находки, не модерни копия. Работните плотове бяха смесица от мрамор и лакирано дърво. В помещението имаше голяма тъмнозелена кухненска печка и двукрил хладилник, американски тип, имаше и миялна машина. Катрин хвърли поглед върху купчината вестници на единия край на кухненската маса. Най-горният бе отпреди два дни. Значи, Дженис Уейнрайт бе заминала съвсем скоро, каза си тя. Въпреки това кухнята имаше атмосферата на отдавна необитавано помещение.

— Убедена съм, че тук не е изглеждало така през 1963 година — каза сухо Катрин.

Най-сетне Кати Ломас събра сили да се усмихне.

— Права сте.

— Дали ще успеете да ми опишете каква беше тогава кухнята?

— Мисля първо да направя по една чаша чай — избягна отговора Кати.

— Много съм благодарна на госпожица Уейнрайт, че позволи да посетя дома й. Знаете ли, че сестра й е сгодена за сина на Джордж Бенет?

— Да. Светът наистина е малък. — Кати Ломас наливаше вода в чайника.

— Запознах се с Хелън в Брюксел — продължи Катрин. — Мила жена. Жалко, че сестра й не е тук.

— Тя много пътува. Пък и се съмнявам, че ще й бъде приятно да бъде замесена в писането на книга за едно убийство — каза въздържано Кати.

Две чаши за чай изтракаха върху плота.

Катрин отиде до прозореца, през който се виждаше селската морава. Представи си безкрайните празни часове, които Рут Картър сигурно бе прекарала, опитвайки се напразно да долови стъпките на дъщеря си, наближаващи къщата.

Кати като че ли прочете мислите й и каза:

— Онази нощ, докато наблюдавах как полицаите се тълпят на моравата, нещо в мен се вкамени. А и ако някога е имало опасност да забравя, кошмарните сънища биха ми припомнили всичко. Все още ми става лошо всеки път, когато видя полицейска униформа в селото.

Тя се зае да запарва чая.

— Онази нощ е променила всичко, нали? — попита Катрин и включи незабелязано малкия касетофон в джоба си.

— Така е. Радвам се, че имахме на наша страна полицай като Джордж Бенет. Ако не беше той, онова копеле Хокин можеше и да се измъкне. Това е другата причина, поради която се съгласих да разговарям с вас. Време е Джордж Бенет да бъде възнаграден за всичко, което стори за Алисън.

— Вие сте една от малкото обитатели на Скардейл, които виждат нещата така. По-голямата част от роднините ви явно са на друго мнение. Като изключим Джанет Картър и Чарли, който живее в Лондон, всички останали отказаха да говорят с мен — отбеляза Катрин, без да губи надеждата, че ще привлече Кати на своя страна и че тя може да убеди останалите да проговорят.

— Е, това си е тяхна работа. Сигурно си имат причини. Не мога да ги виня, че не искат да разравят всичко това. Никой от нас няма приятни спомени от онова време. — Тя сипа чай от керамичния чайник в две големи чаши от същия сервиз. — Хайде да започваме тогава — нали искате да разберете как е изглеждала къщата при онези години?

В продължение на един час двете обикаляха от стая в стая. Кати правеше подробни описания на някогашната мебелировка и обзавеждане, а Катрин се опитваше да възстанови образите във въображението си. Учуди се, че докато следваше Кати из къщата, не долови и следа от зловеща атмосфера. Винаги си бе представяла, че събитията, довели до смъртта на Алисън Картър, по някакъв начин са се просмукали в самите стени на имението Скардейл, че призрачните им отражения витаят като прашинки из въздуха. Но тук нямаше нищо подобно. Това беше просто една стара къща, реконструирана с много въображение, но въпреки значителното количество пари, които бе погълнала, тя надали щеше някога да се превърне в забележителност. Дори пристройката, която Филип Хокин бе използвал някога за лаборатория, бе лишена от каквато и да било атмосфера. Сега тя се използваше като склад за градинарски сечива и стари мебели — нищо повече.

Все пак, прекараният в имението час беше полезен за Катрин, защото така успя да си създаде представа за фона на познатите й събития. Тя каза нещо в такъв смисъл и на Кати Ломас, когато тя заключи вратата зад тях и я поведе обратно към Ларк Котидж, където трябваше да се проведе официалното интервю.

— Да, най-добре ще е да добиете ясна представа — съгласи се Кати. — За какво искате да ме питате сега?

В крайна сметка разговорът с Кати не добави особено много към фактите, които Катрин бе научила от Джордж. Наученото имаше стойност по-скоро заради това, че възрастната жена бе познавала много отблизо участниците в събитията. Привечер Катрин имаше вече чувството, че е опознала достатъчно Рут Картър и Филип Хокин, за да започне да пише за тях. Пътуването дотук си струваше дори само затова.

— Ще се виждате и с Джанет — отбеляза Кати, докато Катрин описваше съдържанието на касетата върху етикета й.

— Да, довечера. Тя каза, че вечер й е най-удобно.

— Така е. Работи по цял ден и предпочита през празничните дни да е свободна, за да има време за Алисън — Кати стана и взе празните чаши от масата.

— Алисън? — почти извика Катрин.

— Дъщеря й. Нашата Джанет така и не се омъжи. Затри си младите години с женен мъж. После, на трийсет и пет, забременя. Уж беше достатъчно зряла, за да знае как да се оправя. Бащата е американец. Запознала се с него на една конференция в някакъв хотел. Така или иначе, той беше отпрашил отдавна за Синсинати, когато Джанет разбра, че чака дете. Тя реши да отгледа детето сама.

— И е кръстила дъщеря си Алисън?

— Да, нали ви казах. Тя не е забравила Скардейл. Имайте предвид, че Джанет все пак има късмет. Майка й стана безплатна детегледачка, за да може тя да продължи да си играе на кариера в бизнеса. — Катрин долови с изненада горчивината в гласа на възрастната жена. Дали страдаше, че собствените й деца са далеч и че не са й дали възможността да гледа внуци? Или може би презираше Джанет, че е постъпила по този начин?

— С какво се занимава тя?

— Управлява филиала на една строителна организация в Лийк — Кати хвърли поглед през прозореца. Пердетата все още не бяха спуснати, въпреки че вън бе паднал мрак. В края на улицата се появиха фарове на кола — Това трябва да е тя. Най-добре ще е да тръгвате.

Катрин стана. Все още не можеше да влезе в тон с внезапните скокове в настроение на Кати Ломас — ту рязка, ту откровена.

— Много ми помогнахте.

Кати сви за миг тесните си устни.

— Може би — каза тя. — Беше ми… интересно. Да, интересно. Разказах ви неща, които не подозирах, че помня. Е, кога ще четем книгата?

— Опасявам се, че ще бъде издадена чак през юни идущата година — отвърна Катрин. — Но ще ви изпратя един екземпляр още от готовите коректури.

— Да, момиче, няма да е зле. Не ми се иска някой репортер да ми похлопа на вратата и да започне да ме разпитва за книга, която дори не съм виждала. — Тя отвори външната врата и отстъпи назад, за да може Катрин да мине покрай нея. — Да кажете на Джанет, че ми дължи шест яйца.

Вратата се захлопна зад Катрин, докато тя още вървеше по пътечката на градината. Препъвайки се в тъмното, тя зави, мина покрай Тор Котидж, където Чарли Ломас бе живял с баба си, зави пак и се озова на пътечката, която водеше към Шайър Котидж. Тук, в дома на родителите си, бе израснала Джанет Картър, заедно с брат си и двете си сестри. Според Питър Грънди, родителите продали къщата на дъщеря си преди три години, а те предпочели да прекарат старините си в Испания заради климата. Катрин не можеше да си представи да иска да живее в къщата, в която бе прекарала детството си. Бе имала щастливо детство, но въпреки това се бе възползвала от първата възможност да избяга в Лондон, който предлагаше такава свобода и толкова много възможности.

Когато Катрин видя как бе обзаведен домът й, разбра, че Джанет надали бе предпочела да живее в Скардейл по сантиментални причини. Целият партерен етаж бе превърнат в едно-единствено помещение. Просторът бе нарушен само от колоната, през която минаваше коминът. Това бе една от по-новите къщи в Скардейл — вероятно от викторианската епоха по думите на Джанет — затова и таваните бяха малко по-високи. Премахването на стените бе отворило значително пространство. В единия край на помещението имаше малка, функционална кухня, цялата в неръждаема стомана. Блестящите метални повърхности отразяваха различните сиви тонове на оголените каменни стени. В другия край на помещението беше дневната. Тук се набиваха на очи ярките цветове на индийските килими — по пода и окачени по стените. Имаше голяма чамова маса, която явно служеше и за хранене, и като работно пространство. Край масата седеше тринайсетинагодишно момиче, което се взираше съсредоточено в екрана на компютъра. То почти не вдигна поглед, когато Джанет въведе Катрин.

— Тук е прекрасно — възкликна Катрин, без да може да се удържи.

— Страхотно е, нали? — с възрастта лицето на Джанет бе заприличало още повече на котешко. Бадемов идните й очи се присвиха в ъглите, когато се усмихна доволно. — Всички се изненадват. На горния етаж обзавеждането е много по-традиционно, но тук, долу, исках да стане съвсем различно.

— Джанет, фантастично е. Никога не съм виждала толкова стара къща, реконструирана по този начин. Имаш ли нещо против да поместим фоторепортаж за нея в списанието?

Самодоволната усмивка пак се появи на лицето на Джанет.

— За това се плаща, нали?

Катрин се усмихна кисело.

— Предполагам, че списанието може да си го позволи. За съжаление аз мога да ти предложа само хонорар за интервюто, което ще бъде публикувано в книгата. А издателите не са много щедри.

Искаше да каже, че няма намерение да предложи част от значителния си аванс на очевидно алчната Джанет Картър. Зачуди се колко ли бе смъкнала от родителите си за продажбата на къщата.

Разположиха се на един нисък диван. Джанет сипа червено вино в чаши от дебело стъкло и махна неопределено с ръка към дъщеря си.

— Не обръщай внимание на Алисън. Тя няма да чуе нито дума. Идва си от училище, пъхва готовия обяд в микровълновата печка и се лепва за компютъра. Сега е точно на същите години, на които бяхме аз и Али през 1963-а. Когато я гледам, разбирам какви тревоги е преживявала майка ми, макар че моят живот е толкова различен от нейния.

— В деня, когато Али изчезна, всичко се промени — започна Джанет и се нагласи на мястото си като човек, който се готви за дълъг разговор. — Предполагам, че докато аз самата не родих, не съм могла изобщо да предположа какъв ужас са преживели леля ми и родителите ми. Аз мислех само за това, че Али я няма; през ум не ми минаваше да се безпокоя за себе си. Но още от първия миг, заедно с тревогата за Алисън, възрастните трябва да са били преследвани от страха, че тя може да е била само първата жертва, от мисълта, че и техните деца са застрашени.

По онова време децата не знаеха почти нищо за това, което се случва в околния свят. Не четяхме вестници — освен статиите за филмови или поп звезди. Затова и нямахме представа, че още две деца били вече изчезнали около Манчестър. Знаехме само едно — че изчезването на Алисън ограничаваше и нашата свобода. Тук, в Скардейл, това беше съвсем странно преживяване за нас.

Катрин кимна.

— Знам точно как сте се чувствали. Случаят имаше същото въздействие и върху нас, децата от Бъкстън. Започнаха да ни пазят като фин порцелан. Не можехме да ходим никъде, без да ни съпровожда възрастен човек. Майка ми дори ми забрани да разхождам кучето в гората Грийн Лоу до нас. Иронията е там, че опасността се оказа много по-близка. Но за вас трябва да е било сто пъти по-тежко — всичките тези страхове и тревоги са ви заобикаляли съвсем отблизо.

— И още как — потвърди енергично Джанет. — Бяхме свикнали да тичаме на свобода из цялата долина. През лятото изобщо не се прибирахме, а дори в най-дълбоката зима скитахме постоянно из хълмовете, разхождахме се чак до Дендърдейл, надолу по течението на Скарластън, кръстосвахме горите. Понеже бяхме на една и съща възраст с Али и Дерек, бяхме кажи-речи като близнаци. Не се деляхме никога. И после изведнъж останахме само двамата с Дерек — като затворници вкъщи. Боже, колко скучно беше!

— Хората забравят каква скука беше да си на тези години в началото на шейсетте — каза Катрин, припомняйки си съвсем ясно колко много беше скучала самата тя на тази възраст.

— Особено на място като Скардейл — каза Джанет. — Отивахме на училище, а там съучениците ни говореха за това, което са гледали по телевизията, на кой филм са били, с кого си тръгнали след танците. За нас нямаше никакви подобни забавления. На нас, децата от Скардейл, вечно ни вадеха душата, защото нямахме никаква представа какво става по света. Не че получавахме различна информация — просто нямахме никаква. Е, сигурно знаеш всичко това, щом си учила в Бъкстън.

Катрин кимна.

— Учех в „Хай Пийк“ — бях един клас преди теб. Но доколкото си спомням, не тормозехме само децата от Скардейл. Държахме се отвратително с всички деца от околните села.

— Сигурно. Децата са много жестоки към себеподобните си. А като се има предвид какво стана след изчезването на Али, подигравките ни бяха най-малкият проблем. Когато помисля за първите седмици след изчезването й, най-живият ми спомен е как седим в моята стая с Дерек и слушаме радио „Люксембург“ по огромния му стар приемник. Чуваше се ужасно, непрекъснато пращеше от статичното електричество и се смесваха станции. И вътре в стаята беше страхотен студ — парното в Скардейл беше прокарано много години по-късно. Седяхме в стаята, облечени в зимните си палта. До ден-днешен някои песни веднага ми припомнят онези дни. „Игли и карфици“ на Сърчърс, „Всеки, който има сърце“ на Сила Блек, „Свят без любов“ на Питър и Гордън, и „Искам да държа ръката ти“ на Бийтълс. Чуя ли ги, и се озовавам отново в някогашната си стая, върху леглото, покрито с розова памучна кувертюра, Дерек седи на пода, облегнат на вратата, обвил коленете си с ръце. И Али я няма.

Докато си дете, приемаш толкова неща като разбиращи се от само себе си. Прекарваш дните си заедно с някого и никога не ти минава през ума, че някой ден този човек може да го няма вече. Знаеш ли, в някои отношения се радвам, че пишеш тази книга. Толкова много хора губят свои близки и няма нищо, което да показва, че те някога са съществували — освен това, което пазим в паметта си. Аз поне ще мога да взема в ръка книгата ти и да знам, че Али наистина е съществувала. Не за дълго, но наистина я имаше.

[1] Популярна английска игра на карти, с различни от традиционните фигури — Бел.прев. ↑

6.

Май 1998 г.

Джордж Бенет спря, за да си поеме дъх. Вдишваше мекия, влажен въздух, опрял ръце на бедрата си. Синът му го чакаше, спрял няколко крачки по-напред, наслаждавайки се на фантастичната гледка, която се разкриваше от Хълмовете на Ейбръхам, отвъд дълбокото дефиле на река Дъруент, към драматично открояващия се силует на замъка Райбър на отсрещното възвишение. Бяха се качили от баните Матлок със зъбчатата железница до върха и сега вървяха по гористия хребет към пътеката, която се виеше и надолу към реката.

Пол не би могъл да преброи безчетните разходки из хълмовете, на които бе ходил с баща си. От мига, когато порасна достатъчно, за да издържа на ходене, Джордж бе почнал да обикаля с него долините и върховете на Дербишър. Някои от тези дни се бяха запечатали в съзнанието му — както когато се изкачи за първи път на Мам Тор, точно преди седмия си рожден ден. Други бяха потънали в миналото, без да оставят спомен, но се връщаха понякога, когато отидеше по същите места с Хелън. Когато обаче се върнеше у дома сам, както през този уикенд, обичаше да излиза из хълмовете с баща си, въпреки че напоследък Джордж избираше пътеки, които заобикаляха стръмните ридове, по които двамата се бяха катерили, когато той беше по-млад и по-здрав.

Пол се обърна към баща си, чието дишане се бе успокоило, но лицето му беше все още алено от усилието да изкатери малката стръмнина, която току-що бяха преодолели.

— Добре ли си? — попита той.

— Екстра — отвърна Джордж, изправи се и отиде при Пол. — Не съм вече толкова млад, но гледката си струва усилието.

— Това е едно от нещата, които наистина ми липсват в Брюксел. Разглезих се, защото израснах с такива пейзажи практически пред вратата на къщата ни. В Белгия, ако искаме да походим по стръмнини, трябва да шофираме преди това с часове. Затова изобщо не си даваме този труд. Но тренировките във фитнес център изобщо не могат да заменят това — той обхвана с жест хоризонта.

— Във фитнес центъра поне не вали — каза Джордж и посочи тъмните облаци, които се бяха скупчили долу в долината и сянката на дъжда под тях. — Ще трябва да се примирим, че ще стигне и до нас след час и нещо. — Той тръгна отново. Пол го последва. — Напоследък и аз не съм излизал толкова, колкото ми се искаше — продължи Джордж. — Прекарвам сутрините с Катрин, после работя в градината, и като свърша всичките си задължения по къщата, ми остава време само за малко голф.

Пол се усмихна.

— Значи аз съм виновен, така ли?

— Не, не се оплаквам. Странно е, но се радвам, че ме убеди да проговоря. Прекалено дълго потисках спомена. Мислех, че изваждането му на бял свят ще бъда по-мъчително, отколкото се оказа. — Той се засмя сухо. — През всички тези години съм съветвал подчинените си да се изправят лице в лице със страховете си, да не загърбват преживяното, а аз правех точно обратното.

Пол кимна.

— И мен винаги си учил, че е по-добре да се изправиш срещу таласъмите, вместо да се боиш от тях.

— Да, стига да можеш ти да избираш времето и мястото, където ще го сториш — каза сухо Джордж. — Тъй или иначе, оказа се, че случаят Алисън Картър не е такъв страшен таласъм, какъвто го изкарвах в мислите си. А и Катрин много ме улесни. Признавам й, че много се е старала при предварителните проучвания. Дълго време обсъждахме и най-големите подробности, и благодарение на това осъзнах, че всъщност съм се справил доста добре.

Стигнаха до завой, Джордж отново спря и погледна сина си. Пое си дълбоко дъх и продължи:

— Има нещо, което искам да ти кажа, защото не искам да го научиш за първи път от книгата. Аз и майка ти винаги сме го крили от теб. Когато беше малък, не ти го казвахме, за да не те уплашим. Знаеш как е с децата — въображението им може да придаде на нещо съвсем дребно огромно значение. После, когато порасна… ами така и не намерихме подходящ момент.

Пол се усмихна колебливо.

— Казвай тогава. Да приключим сега.

Джордж измъкна от джоба си пакет цигари и се зае дълго и обстойно да пали една. Пречеше му лекият ветрец, който полъхваше по хълма.

— Филип Хокин беше обесен в деня, когато ти се роди — каза той най-сетне.

Усмивката на Пол се стопи и той загледа объркано.

— На рождения ми ден? — каза той.

Джордж кимна.

— Опасявам се, че е така. В мига, в който го обесиха, ми съобщиха по телефона, че си се родил.

— Затова ли винаги чествахте толкова тържествено рождения ми ден? За да не мислите за другата годишнина? — Пол не можа да прикрие напълно огорчението в гласа си.

Джордж поклати глава.

— Не, не — възрази той. — Не беше така. По-скоро раждането ти беше като — не знам как да се изразя — като знак от боговете, че мога вече да забравя Алисън Картър, да започна отново. Всяка година на този ден не си спомнях обесването на Филип Хокин. Припомнях си — виж, това звучи като някой американски наръчник за самопомощ — припомнях си усещането за ново начало, което ми даде раждането ти. То беше нещо като обещание.

Двамата мъже се взираха един в друг. По лицето на Джордж бе изписана молба към сина му да повярва на думите му. Измина един миг в мълчание, после Пол пристъпи напред и обгърна в несръчна прегръдка раменете на баща си.

— Благодаря, че ми каза — измънка той, осъзнал внезапно колко много обича баща си, макар че двамата много рядко се прегръщаха. Отпусна ръце и се усмихна. — Разбирам, че не би искал да открия това в книгата на Катрин.

Джордж отвърна на усмивката му.

— Ако съдим по реакцията ти, със сигурност нямаше да го приемеш спокойно.

— Сигурно — призна Пол. — Но сега разбирам защо не сте ми казали, когато бях малък. Като нищо щях да сънувам кошмари.

— Да, винаги си бил хлапе с развинтено въображение — каза Джордж и се обърна, за да загаси угарката с тока на обувката си. Хвърли поглед през рамо към Пол и допълни: — И още нещо. Ако искате, когато следващия път доведеш Хелън, може да прескочим до Скардейл, за да се запознаем със сестра й.

Пол се усмихна.

— Хелън много ще се радва. Изключително много. Благодаря ти, тате. Наистина оценявам това, което правиш за мен. Знам колко ти е струвало да се решиш.

— Е, хайде — каза сухо Джордж. — Да се размърдаме, за да слезем от хълма, преди този дъжд да ни удави.

Катрин бе очаквала, че при завръщането си в Лондон ще почувства облекчение, защото е оставила зад себе си тихото, ограничено съществувание в Лонгнор. Но осъзна с удивление, че градът, който бе неин дом в продължение на двадесет години, сега й е чужд: прекалено шумен, прекалено мръсен, изпълнен с прекалено голямо напрежение. Дори любимият апартамент в Нотинг Хил й се стори смешно голям за сам човек — хладните пастелни цветове на модерното му обзавеждане й се виждаха някак безлични в сравнение с дебелите каменни стени и хаотично подбраната мебелировка на малката къщичка в Дербишър.

Не по-малко странна й се струваше вече и идеята да търчи постоянно напред-назад, изпълвайки свободното си време с всевъзможни социални контакти. Все пак успя да се насили да покани на вечеря няколко приятели и колеги. Каза си твърдо, че не е редно да изключва напълно от професионалната си среда. Освен това, след още две интервюта, среща с редактора на книгата си и изтощителна среща с един продуцент на документални телевизионни филми, който искаше да изгради програма въз основа на нейните проучвания, тя сигурно имаше нужда да си достави някакво неподправено удоволствие.

Първото от двете интервюта беше с Чарли — или както предпочиташе да го наричат сега, Чарлз Ломас. Той бе единственият от героите на книгата й — с изключение на Алисън, разбира се, — който се появяваше по страниците на вестниците, отразили случая. Бе успяла да открие дори два самостоятелни материала, посветени на него, макар че в нито един от двата не се споменаваше за мъчителните събития от 1963 и 1964 година.

Причината, поради която националните медии се занимаваха с Чарлз Ломас, нямаше нищо общо със Скардейл. Вместо да остане в долината, за да продължи семейните традиции, както се очакваше от него, Чарлз бе напуснал Скардейл още през зимата на 1964 година. Бе стигнал до Лондон на автостоп, а там си бе намерил работа като куриер в една музикална компания, чието седалище бе е Сохо. Бе имал късмета, че пристигна в Лондон, когато цялата нация танцуваше под ритмите на музиката, композирана край река Мърси. Само за няколко месеца, благодарение на северняшкия си акцент, бе успял да се уреди като певец в един от съставите. После се зае да организира концертите им и в рамките на пет години бе развил доходен бизнес като импресарио на рок групи.

Когато Катрин успя да го открие, той вече оглавяваше международна музикално-издателска империя, и продължаваше да води делата на пет-шест от най-високо платените рок музиканти във Великобритания. В отговор на писмената й молба за интервю, той отговори с факс, че е склонен да разговаря с нея, просто защото бил убеден, че семейството му е много задължено на Джордж Бенет и не вижда как по друг начин би могъл да му се отплати.

Когато секретарката му я въведе в кабинета му на петия етаж с изглед към площад „Сохо“, Катрин дори малко се изненада. Докато оглеждаше идеално подстриганата му сребриста коса, сресана назад от високото чело, поддържаните ръце с маникюр, гладкото, прясно избръснато лице, марковите джинси и дизайнерската риза, й бе много трудно да си представи какъв фермер би станал Чарлз Ломас. Затова пък скоро й стана ясно, че е наследил прословутия разказвачески талант на баба си. Преди да събере сили да заговори за Алисън, той забавлява Катрин с клюки от света на музикалния бизнес в продължение на половин час.

Когато го попита за трети път, той най-сетне отговори на въпроса й за Алисън:

— Това момиче беше голяма работа — каза той с открито възхищение. — Тя никога не се смущаваше да каже, когато се сърдеше на някого. С нея винаги знаех накъде съм. Джанет винаги си е била малко двулична — пред теб се разлива от сладост, а после съска зад гърба ти. Такава си е до ден-днешен. Но Али не се занимаваше с такива глупости. Затова така и не повярвах, че някой е успял да я примами. Който и да бе отвлякъл Али, трябваше да го е направил насила. Тя не беше впечатлителна малка глупачка.

Още от самото начало исках да направя всичко по силите си, за да помогна. Ходех със спасителните групи и, разбира се, аз открих мястото, където тя бе опитала да се съпротивлява. Още си спомням какъв шок беше за мен откриването на следите. По таза време вече имахме разработен ритъм на търсене, особено ние, жителите на долината. Познавахме идеално околността, така бихме забелязали веднага всичко необичайно — много по-скоро от полицаите, които бяха довлекли от цялата страна.

Когато забелязах следите в ниските храсталаци, буквално изпитах чувството, че някой е бръкнал в гърдите ми и е стиснал сърцето и белите ми дробове така, че не мога да дишам и кръвта ми спира да тече. После, когато разказах всичко на баба, тя каза: „Хокин се разхожда в тази горичка по-често от всички останали“.

Казах й, че съм видял скуайъра да върви през полето между гората при Скарластън и малката горичка, същия следобед, когато Али изчезна. „Нищо няма да казваш“, каза тогава баба. „Има време и място да разкажеш всичко на ченгето, и тогава той ще обърне внимание на думите ти. Проговориш ли прекалено рано, думите ти няма да бъдат забелязани заради дрънканиците на другите.“

Два дена по-късно тя ми каза, че сега вече трябва да уведомя инспектор Бенет при първа възможност. Каза, че отивала да огледа полето сама, за да се увери, че не сме пропуснали нещо — той се усмихна. — Винаги е театралничила. Приличаше на вещица, затова половината графство вярваше, че е ясновидка, че може да прави магии и да разговаря с животните. В действителност беше просто страшно прозорлива. Винаги успяваше да се добере до неща, които никой друг не забелязваше.

Сега, като си спомням онези събития, мисля, че тя просто е искала да привлече внимание към полето между двете горички — така, че когато направя разкритието си пред инспектор Бенет, думите ми да имат по-голям ефект. Сигурно не е било редно от наша страна да укриваме сведения, но не забравяйте, че в Скардейл водехме много затворен живот. Нямахме представа що за хора са тези пришълци, наистина ли ще се опитат да открият нашата Али, или просто ще докопат най-подходящия бунак в околността, за да го обвинят в престъплението — каквото решат, че е то. А както господин Бенет несъмнено ви е казал, най-подходящият бунак в околността несъмнено бях аз. На деветнайсет години, недорасъл, издънен от хормони. Бях определено непривлекателна гледка, можете да ми вярвате. Затова и прибраха първо мен за разпит.

Катрин кимна.

— Джордж ми каза. Трябва да е било много неприятно.

Чарлз се съгласи.

— От една страна се възмущавах, защото отказваха да разберат, че съм на тяхна страна, от друга умирах от страх, че са решили да натопят мен. Единственото, което ми идваше на ум, бе че трябва да намеря начин да ги убедя, че не бих допуснал и косъм да падне от главата на Али, без обаче да признавам, че баба ми ме беше посъветвала да си мълча.

Що се отнася до точния момент, в който трябваше да направя разкритието, винаги съм подозирал, че баба ми беше подтикната от желанието да отърве тайнствения чичо Питър. Разбира се, на времето нямах представа от това, още повече, че дори не подозирах за съществуванието му, преди да прочета статията в местния вестник. Забележително е наистина, като си помислиш как предишното поколение управляваше Скардейл като някакво средновековно феодално владение, откъдето нежеланите са можели да бъдат пропъждани. Но чичо Питър си беше все пак наша кръв, а баба винаги е вярвала, че кръвната връзка е най-важна. Затова използва скрития си коз, за да отклони инспектор Бенет от него — знаеше, че е невъзможно той да е причинил нещо на Али.

Предполагам, затова и аз нося известна отговорност за последвалите събития. Признавам, тази мисъл не е особено приятна — той въздъхна. — Единственото ми извинение е, че деветнайсет години и през ум не ми бе минавало да се възпротивя на баба си, а това не бе най-подходящия момент да го направя за първи път.

Следващият жив спомен на Чарлз беше откриването на входа към оловната мина. Въпреки че на Катрин й бе трудно да открие нетърпеливото младо момче в сегашния изискан господин, когато той заговори за откритието си, внезапно проличаха някогашната му непрестореност и устрем.

— Когато мама дойде онази сутрин и каза, че трябва да помогна да открият старата оловна мина под Голямата скала, бях като ударен с мокър парцал. Не можех да повярвам, че е възможно да съществува такова място и аз да не съм го намерил досега. От раждането си живеех в тази долина, а не бях чувал никой да го споменава. Можех да се закълна, че познавам всеки сантиметър от долината и бях убеден, че такова място не съществува.

Невинаги това, че си живял дълго на едно място, означава, че го познаваш добре. Вземете например братовчед ми Брайън. Той сигурно познава всеки стрък трева по пасбищата, където пуска кравите си. Сигурно познава всеки метър от пътеката, която води от къщата му до обора, всеки метър от брега на Скарластън, където обича да ходи за риба. Но с това приключват познанията му. Никога не е имал изследователски инстинкт. Затова пък аз имах. Като дете използвах всеки свободен миг, когато не бях на училище и не работех, за да снова из горите и полята. За първи път се качих на Голямата скала, когато бях на девет години. Тичах до върха Шийлд Тор и обратно по няколко пъти седмично — просто ей така. Обичах всяка тревичка в Скардейл.

За миг лицето му се затвори. Беше се върнал към всичко, на което бе обърнал гръб.

— Долината ми липсва — каза той рязко. После лицето му се изясни и той започна отново да разказва. — Нали разбирате, не виждах как може входът към мината още да съществува и аз да не съм го видял. По това време всички бяхме обзети от отчаяние. Убедени бяхме, че си струва да бъде проследен дори най-незначителния шанс да открием Али.

Когато открих входа, бях зашеметен. Никога не бях вървял толкова надалеч покрай подножието на скалата. През лятото то беше цялото потънало в храсталак, а през зимата мястото изглеждаше непроходимо поради нападалите камъни, от които не се виждаше нищо, когато погледнеш нагоре откъм реката. Оказа се, че дори не е трудно да се изкатериш дотам, и че входът е точно на мястото, споменато в книгата.

Два пъти по-загадъчно бе това, че някой бе открил тайната на Скардейл преди мен. Бях разстроен от съзнанието, че познанията ми се оказаха ограничени. Загубих вяра в собствената си преценка, бях направо разтърсен.

Може да е странно, но тъкмо това ми помогна през годините. Никога не се хващам на привидности. Винаги съм нащрек пред подмазвачи. Сега знам, че може да си си изградил напълно погрешна преценка за човек, с когото се виждаш всеки ден и мислиш, че познаваш добре. Още по-налудничаво е да мислиш, че си опознал човек само в резултат на няколко срещи. Тогава не мислех така, но наистина нещо добро произлезе и от това, което се случи с Алисън.

Той плъзна ръка по челюстта си.

— И все пак, ще ви кажа, че съм готов да загубя добрата си способност да преценявам хората, ако в замяна на това Алисън можеше да се върне.

Що се отнася до вътрешна информация за останалите участници в драмата, Чарлз бе много по-слаб източник и от Кати, и от Джанет. Той се усмихна с надежда да бъде разбран.

— Знаете ли, аз постоянно фантазирах. Измислях си разни истории, как ще напусна Скардейл и ще променя света. През повечето време изобщо не съзнавах какво се случва около мен. Що се отнася до отношенията между възрастните, за мен те бяха пълна мистерия. Знаех само, че не искам това, което като че ли всички останали в Скардейл искаха от живота.

Той си пое дъх и погледна Катрин право в очите.

— Исках да дойда в Лондон, за да разбера на какво се дължи това. Аз съм хомосексуален, разбирате ли. През всички тези години, докато растях, не можех да дам никакво определение на това усещане. Знаех само, че съм различен. Сега нали разбирате, че аз съм последният, който би забелязал нещо странно във взаимоотношенията на Рут и Фил — той се усмихна. — Всички такива връзки ми се струваха странни.

7.

Май 1998 г.

Катрин отпиваше от своя джин с тоник в горния салон на „Агнето и знамето“ в Ковънт Гардън, когато мобилният й телефон иззвъня.

— Катрин Хийткоут. Ало? — Тя се помоли наум да не се обажда Дон Смарт, за да отмени интервюто.

— Катрин? Обажда се Пол Бенет. Татко каза, че си в Лондон, така ли е?

— Да, дойдох за няколко дни. Трябва да поговоря с разни хора за книгата.

— И аз съм тук. Утре пътувам за Брюксел, но си помислих, че може да приемеш да вечеряме заедно днес.

Катрин прие с радост и двамата се уговориха да се срещнат в седем. Ободрена от мисълта, че ще вечеря с Пол, тя вдигна очи и видя мъж с изпито лице, който се взираше неуверено в нея. Той плати бирата си на тезгяха, прекоси салона и дойде при нея.

— Вие ли сте Катрин Хийткоут? — попита той.

— Дон Смарт? — Тя се поизправи и протегна ръка за поздрав. Той кимна и се отпусна на стола срещу нея. Тя никога не би го разпознала по описанието на Джордж Бенет. Червената му коса сега беше мръснобяла. Беше бръснат, но кожата на лицето му бе суха и отпусната, осеяна със старчески петна на мястото на луничките. Проницателните лисичи очи, които Джордж помнеше толкова ясно, бяха зачервени, еклерите жълтеникави като при чернодробно заболяване.

— Хитър по име, хитър и в действителност — каза той.

Катрин не му хвана вяра.

— Благодаря, че приехте да разговаряме — беше отговорът й.

Смарт отпи малко от бирата.

— Режа клона, на който седя — заяви той. — По право аз би трябвало да напиша тази книга. На мен беше възложено да отразявам случая — от самото му начало до края на процеса. Но Джордж Бенет никога не би проговорил пред мен. Предполагам, че прекалено ясно му припомням провала.

— Провала ли?

— Той отчаяно искаше да открие Алисън Картър жива. Не можеше да се успокои с мисълта, че тя вероятно е била мъртва много преди той дори да чуе за телефонното обаждане на майка й. Мисля, че мисълта за нейната смърт го преследва до ден-днешен, затова никога не би говорил с мен. Не би могъл да ме гледа и да не мисли за това, че не е успял да изпълни обещанието си пред Рут Хокин. — Той бръкна в джоба си и извади пакет цигари. — Пушите ли?

Тя поклати глава.

— Напоследък си правя труда да предлагам цигара единствено на журналисти — каза той и вдиша дима с израз на блаженство. — Никой друг вече не пуши. Дори в гадните нюзрумове във вестниците забраниха пушенето. И така, Катрин, как върви книгата?

Тя се усмихна.

— Интересно е, Дон.

— Има си хас — отвърна той с горчивина. — От първия ден, от първата дума, знаех, че Джордж Бенет ще продаде голям тираж. Този човек беше същински булдог. Нямаше начин да се предаде и да спре да търси Алисън Картър. За другите ченгета това си беше просто работа. Да, съжаляваха близките на момичето. Сигурно тези, които имаха собствени деца, се сещаха да ги прегърнат по-силно вечер, когато се прибираха след търсенето. Но при Джордж нещата бяха по-различни. За него това беше мисия. Ако ще цял свят да бе убеден, че няма вече смисъл да се търси Алисън Картър, Джордж щеше да продължи да я търси с не по-малка страст, отколкото ако му бе родна дъщеря. Много дълго наблюдавах Джордж Бенет по време на случая Алисън Картър, но така и не можах да разбера защо така се бе пристрастил към него. Бе развил подчертано лично отношение.

За мен случаят беше дар божи. За първи път национален всекидневник ми възлагаше работа, и аз се надявах, че това ще бъде трамплинът ми към „Флийт Стрийт“. Вече бях писал в „Нюз“ за изчезването на Полин Рийд и Джон Килбрайд и се надявах, че ако притисна ченгетата да свържат трите случая, ще си уредя страхотни заглавия за първа страница.

— Така и би станало — призна тя.

Той я изгледа кисело.

— Разбира се, Джордж отказа да играе по свирката ми. Беше твърдо решен да не прехвърля Алисън на детективите, които се занимаваха с останалите два случая. Не знам дали е било нюх или чист инат, но се оказа прав. Разбира се, тогава никой от нас дори не бе чувал за Иън Брейди и Майра Хиндли тогава, но Джордж като че ли инстинктивно разбра, че това, което се е случило с Алисън, е нещо различно, и че е негова работа да го разкрие.

— Но нали все пак благодарение на Джордж си се добрал до „Флийт Стрийт“? — попита Катрин.

— Несъмнено. От случая Алисън Картър излязоха няколко страхотни статии. Помня и онова мое знаменито хрумване с ясновидката. Това беше моят пропуск ми за голямата сцена. Иронията в случая е, че затова така и нямах възможността да отразя истинските разкрития около „Убийствата в тресавищата“.

Изведнъж Смарт се отплесна и заразказва за славните дни, когато бе работил като репортер за няколко национални всекидневника, а накрая се бе върнал в „Дейли Нюз“ като заместник отговорен редактор на вечерното издание. Бяха го пенсионирали преди три години, но все още му се намираше работа за по три вечери седмично при новинарите.

— Тези репортери, дето ги назначават сега, хабер си нямат от нашата работа. Затова им трябва някой за вечерното издание — някой, който знае за какво става дума. И още нещо ще ти кажа. Случаят Алисън Картър ми се отрази и по друг начин, освен че подпомогна кариерата ми — призна Смарт. — Дойде ми отгоре след предишните изчезвания и ме отказа окончателно от мисълта някога да имам свои деца. За съжаление жена ми не беше на същото мнение. Така че можеш да броиш и брака ми като странична злополука около този случай. Това, което се случи в онова малко дербишърско селце през една декемврийска нощ, имаше последици, които тогава никой не би могъл да предвиди.

Често става така със случаи, при които има действителен елемент на тайнственост. Никой така и не узнава какво се е случило в действителност, а животът на всички замесени минава под микроскоп. Внезапно на бял свят излизат всякакви тайни. Обикновено гледката не е никак приятна.

— Имаш ли някакви съжаления за начина, по който си отразявал случая? — попита Катрин.

Той й се усмихна покровителствено.

— Катрин, мила моя, аз бях един от най-добрите. Така погледнато, продължавам да бъда. Моята работа, така, както аз я виждах, беше двупосочна. Първо, длъжен бях да осигуря на редактора хубави, силни истории, които да се явяват първо при нас, така че съществуващата читателска публика да ни остане вярна и към нея да се присъединяват нови читатели. Второ, бях длъжен да действам като остен на полицията, за да не стават прекалено самодоволни.

Ако това ми струваше някой и друг скандал с ченгетата, е, какво — моята кожа е дебела. Едва не се сбихме с Джордж Бенет около тази история с ясновидката. Идеята ми дойде, когато четях нещо подобно в едно американско списание. Нашите таблоиди бяха много по-въздържани по онова време. Но в Америка имаше вече няколко по-пиперливи издания — при нас още ги нямаше.

Редовно им прилапвах идеите. Случаят с ясновидката беше класически. Бях чел за някакво тайнствено убийство в пустинята на Аризона, което било уж разрешено от ясновидка, и когато започна търсенето на Алисън Картър веднага се сетих за него. Предложих идеята на моя редактор и той изпадна във възторг. Знаех, че британската полиция никога няма да си признае, ако е работила с ясновидци, и единственият ми шанс бе да се поогледам в чужбина.

Обадих се на един приятел, който работеше в „Ройтерс“ и го помолих да порови из техните досиета. Така попаднах на мадам Шаре. Така и не се запознах с нея, а нямаше и смисъл, защото тя не знаеше дума английски. Работехме с преводач. Разбира се, през ум не ми мина да повярвам на нейните истории. Но пък тиражът скочи страхотно.

Знам, че Джордж ме смяташе за безотговорен. Знам, че според него ме интересуваше единствено какво е изгодно за Дон Смарт. Но не беше прав. Така погледнато, аз исках тя да бъде открита не по-малко от него самия, но серийните публикации във вестниците угасват бързо, ако няма кой да налива масло в огъня. За да задържа Алисън Картър и снимката й във вестниците, имах нужда от по-различен поглед върху историята. Ясновидката ми го осигури, което пък осигури на Алисън Картър още няколко дни в заглавията на първа страница.

В нейния случай това вероятно не е имало никакво значение. Но можеше да има — завърши той с добродетелен тон.

— Но твоята мадам Шаре не позна, нали?

Дон Смарт се захили и едва сега пред Катрин се мерна описваната от Джордж лисица.

— Е, и? Затова пък материалчето стана супер. Ако успееш да докараш нещо наполовина толкова добро, Катрин, може и да продадеш книгата си на някой друг, освен на роднини и приятели.

Разговорът с Дон Смарт остави в устата на Катрин неприятен вкус, който дори чашата хубаво бордо в един бар на Гарик Стрийт не можа да пропъди.

— Такова егоистично лайно — сподели тя с Пол. — Точно от онези типове, заради които британските таблоиди изпаднаха до канавките, и на всичкото отгоре се гордее с това.

— Нали сега разбираш защо татко не пожела да разговаря с него — отвърна Пол. — Признавам си, че се учудих, когато прие твоето предложение. Но сега съм доволен, че двете с Хелън ме убедихте да го накарам да работите заедно. Работата по книгата като че ли му даде нови сили за живот. Не е бил толкова жизнерадостен от години. Имам чувството, че прехвърлянето на всички тези спомени, за да може да ти ги разкаже, най-сетне му позволи да загърби миналото и да гледа само напред.

— И аз имам такова чувство. Странно, но преди да започна с този проект, бях ужасно нервна. Никога не съм се заемала с нещо толкова амбициозно и не знаех дали ще успея да запазя интереса си и да положа необходимите усилия. Но се оказа, че стремежът историята да бъде разказана както подобава, стана нещо като мисия за мен. А съзнанието колко важно е това за Джордж ми дава допълнителна инерция.

— Умирам от нетърпение да прочета най-сетне тази книга — каза Пол. — Макар че, ако трябва да бъда честен, малко се притеснявам от мисълта, че ще чета за баща си, за това какъв е бил животът му преди аз да дойда на бял свят. Все едно да шпионираш някой, който не подозира, че си близо до него. — Той наведе поглед. Лицето му беше непроницаемо. — Повечето факти ще бъдат съвсем непознати за мен. Татко никога не е бил от онези хора, които досаждат на другите със спомени от службата. Дори мисля, че изобщо не бе споменавал Алисън Картър пред мен до деня, когато онзи журналист се появи у нас.

Той вдигна очи и се усмихна, припомняйки си.

— Но сега, когато отидох при тях през почивните дни, той просто преливаше от желание да говори. Разказа ми куп неща, за които не е споменавал и дума, макар че винаги сме се разбирали добре. По някакъв странен начин твоят проект ни сближи. Като че ли работата с теб му е дала някаква представа и за това, което върша аз всеки ден. Разпитваше ме с подробности за начина, по който работя, как се справям с журналистите, как самите те се отличават един от друг, как практикуват собствената си професия. Като че ли прави сравнение с това, което е вършил заедно с теб.

И на мама й се отрази добре. Всеки път, когато задавах въпроси за времето непосредствено след сватбата им, за нея е било все едно да ходи по яйца. Винаги е внимавала да не каже нещо, с което да разстрои татко. Само аз съм нямал никаква представа за какво всъщност е тази тайнственост. — Пол направи гримаса. — Мислех, че не искат да говорят за това как са живели преди раждането ми, за да не си помисля, че са били щастливи без мен. Наистина, Катрин, това се отрази така добре на семейството ни, че почти ми се иска да бях имал аз тази идея, и да бях работил с него върху книгата.

Катрин се разсмя.

— Той никога не би бил толкова откровен с теб, колкото беше с мен. Баща ти, както вече го познавам, непрекъснато щеше да подценява успехите си, за да не излезе, че се хвали.

— А пък аз щях да го героизирам — каза тъжно Пол. — Дори сега като че ли малко се вманиачавам на тази тема. Не мога да се спра — все за това говоря. Напълно ще изкарам от нерви Хелън, ако не внимавам. Да не забравя, тя ме помоли да ти поискам един от първите екземпляри. Иска да го подари на сестра си. На Джен ще й бъде интересно да чете за това, което е ставало в къщата й.

Катрин изкриви лице.

— Може вече да не е толкова склонна да живее там в луксозно усамотение, след като разбере цялата история. Надали ще бъде подходящо четиво за уютни вечери.

— Все пак по-добре да знае истината, отколкото слухове и клюки, нали?

— Е, от моята книга ще я узнае. Това е нещо, на което наистина държа — Катрин вдигна чашата си. — За истината.

— За истината — повтори Пол. — Да не се крие, а да види бял свят.

8.

Май, Юни, Юли 1998 г.

Катрин се отклони от магистрала А1 и се озова незабавно на тесен междуселски път, който се виеше между плодородни полета и гъсти, стари гори. Морето проблясваше някъде напред, в далечината. По някаква причина, която сама не можеше да си изясни, предстоящият разговор с Томи Клъф я вълнуваше много повече, отколкото разговорите с всички останали второстепенни герои в историята. До известна степен това се дължеше на топлотата, с която Джордж и Ан говореха за бившия сержант, макар че вече трийсет и пет години нямаха почти никакъв контакт с него. Но колкото повече си мислеше за него, толкова повече се убеждаваше, че Клъф е най-загадъчната фигура от всички.

Според Джордж на пръв поглед сержантът изглеждал грубоват, понякога почти брутален. Клъф приличал много повече на типичния полицай от онова време, отколкото самият Джордж. Винаги общителен, винаги в течение на слуховете и клюките, които циркулират във всеки полицейски участък, винаги на едно от челните места по брой на разкрити престъпления и арести, той създавал впечатлението, че си е точно на мястото. И все пак, напуснал дербишърската полиция две години след приключването на случая Алисън Картър и започнал работа като охрана в резерват за птици в Нортъмбърланд. Загърбил изцяло миналото, предпочел усамотението пред живота сред колеги и приятели.

Сега, на шейсет и осем години и вече пенсионер, той продължаваше да живее в североизточна Англия. Ан бе разказала на Катрин как веднъж се отбила да го види за един час, когато откарала Джордж на някакъв семинар в Нюкасълския университет — по това време решавал къде да работи за нова научна степен. По нейните думи Томи Клъф прекарвал дните си в наблюдение на птици, снимал ги, а вечер ги рисувал. Любимият му джаз продължавал да бъде фон на самотата му. Така, както го описа Ан, животът му бил усамотен, но спокоен, странно различен от петнайсетте години, прекарани в преследване на престъпници.

Пътят се виеше в широки завои нагоре по хълма. Там, горе, беше целта на пътуването й — няколко скупчени къщи, прекалено малко на брой, за да бъдат село, на няколко мили южно от Сийхаузис. Развълнувана и притеснена, тя похлопа с месинговото чукче на вратата на някогашната рибарска хижа.

Би разпознала навсякъде Томи Клъф по снимките, които Джордж й бе дал. Косата му беше все още буйна и къдрава, макар и вече не кестенява, а посребрена. Лицето му беше обветрено, погледът — все така проницателен, устните бяха все така по-склонни да се усмихват, отколкото да се цупят. Макар и облечен в развлечен кадифен панталон и рибарски пуловер, личеше си, че едрото му тяло е още здраво и мускулесто. Казваха, че на младини приличал на бик; сега, с побелелите къдрици, напомняше по-скоро на някой от едрите дербишърски овни — каза си Катрин, докато отвръщаше с усмивка на усмивката му.

— Господин Клъф — каза тя.

— Госпожица Хийткоут, предполагам. Заповядайте. — Той се отдръпна и тя влезе в спартански обзаведена, но безукорно чиста дневна. Стените бяха покрити с великолепни рисунки на птици, някои оцветени, някои изпълнени с черен туш на яркобяла хартия. На фона се разнасяха звуците на „Романси за саксофон“ на Бранфорд Марсалис.

Тя загледа най-близките до нея рисунки и каза:

— Великолепни са — беше напълно откровена, не както когато предразполагаше обекта на интервюто си, хвалейки вкуса му.

— Не са лоши — отвърна той. — Сега седнете да пийнете нещо топло. Сигурно имате нужда след целия път от Дербишър до тук.

Той изчезна в кухнята и скоро се върна с поднос, на който имаше чайник, каничка с мляко, захарница и две чаши с емблемата на Кралското общество за защита на птиците.

— Нямам кафе — каза той. — Едно от нещата, които си обещах, когато напуснах полицията, бе никога вече да не изпия нито чаша гадно нес кафе. А пък никъде наоколо не мога да открия прилично кафе на зърна, затова се задоволявам с чай.

— Нямам нищо против чая — усмихна се Катрин. Вече изпитваше доверие към този човек. Не можеше да си обясни защо, но така беше. — Благодаря, че приехте да се срещнем.

— Би трябвало да благодарите на Джордж — каза той, вдигна чайника и го поразклати леко, за да се запари по-добре чаят. — Много отдавна бях решил, че е негово право да преценява дали някога да се говори отново за онзи случай или не. Знам, работихме рамо до рамо по време на следствието, но моето отношение беше по-различно от неговото. Той е организиран човек, а аз съм си бил винаги единак. Затова моята версия никога не би могла да бъде свързаната история, която той сигурно ви е разказал.

Знаете ли, случаят Алисън Картър беше решаващ за мен. Бях постъпил в полицията, защото вярвах в идеята, че трябва да има правосъдие. Но както се бяха заплели нещата около този случай, започнах да губя вяра, че системата е годна да осигури правосъдие. Мисля, че тогава се преборихме за правосъдие, но работата беше на косъм. Толкова лесно всичко можеше да се развие по друг начин, и тогава не бихме имали пред себе си никакъв резултат от многомесечната си работа — и възмездие за погубения живот на едно момиче. Стигнах до извода, че не може да се разчита на полицията да осигури този краен резултат, който би трябвало да бъде единственото основание за съществуванието й — и че в такъв случай няма особен смисъл да продължавам да бъда част от нея.

Той поклати глава и се засмя тихо и иронично, докато наливаше чая.

— Като ме чуе човек какви бисери сипя — започнал съм да говоря като проповедник. Джордж Бенет не би ме познал. Обичах компаниите, знаете ли. Обичах да си пийна по някоя бира, да пуша, да се шегувам. И не се преструвах. Имал съм винаги тази склонност, но я развивах допълнително, за да подхожда на професията ми, предполагам.

Но също така винаги съм бил и склонен към размисъл. А около изчезването на Алисън Картър въображението ми се развинти съвсем. Непрекъснато си представях различни сценарии, всеки следващ по-ужасен от предишния. Докато работех, можех да ги пропъждам от мислите си, но когато бях в почивка, тези кошмари в будно състояние ме тормозеха постоянно. Започнах и да пия доста — само така можех да спя нощем.

Често съм благодарил на Бога, че Джордж Бенет така се беше вкопчил в този случай. Това означаваше, че винаги имаше много работа за вършене, да се проверяват досиета, да се разпитват потенциални свидетели — дори когато се предполагаше, че този случай е минал на заден план. Без някога да сме си разпределяли формално ролите, в това следствие аз се превърнах в нещо като пътуващ изпълнител на неговите идеи. Това ме караше да се чувствам полезен. Но Господи, колко трудно беше да влезеш под кожата на тези хора от Скардейл!

Помните ли, имаше през седемдесетте години един филм, „Сламеният човек“? Едуард Уудуърд играеше ролята на ченге, което отива на тайнствен шотландски остров, за да разследва изчезването на едно момиче, и се забърква в езическите ритуали на местните жители. Е, точно така се чувствах и аз в Скардейл през 1963-а, само дето можехме в края на работния ден да се върнем у дома, към нормалния живот. И, разбира се, никой не се опита да принесе в жертва мен или Джордж — засмя се той смутено, като че ли преценяваше, че думите му не са подходящи за трезвомислещ бивш полицай.

— Освен това, разбира се, ние разгадахме загадката — нещо, с което Едуард Уудуърд не успя да се справи. — Той наля мляко в чая си и отпи.

— Ан каза, че никой от съседите ви тук не знае, че сте бивш полицай — отбеляза Катрин.

— Това не е, защото се срамувам от някогашната си професия — каза той притеснено и стана, за да смени диска. Отново се разнесоха приглушените звуци на саксофон, но този път Катрин не можа да разпознае това, което слушаха. Тя замълча, очаквайки Томи да продължи прекъснатия разказ, когато пожелае.

Той се облегна на стола си.

— Просто хората винаги предполагат определени неща, когато разберат, че си бивш полицай. Това исках да избегна. Исках да започна на чисто. Мислех, че може би, ако обърна гръб на миналото си, Алисън Картър ще ме остави на спокойствие. — Устата му се изкриви в усмивка, която повече приличаше на гримаса. — Но не стана така. Нали? Ето ни тук двамата, и пак говорим за тази история.

Снощи прехвърлях спомените си, подреждах мислите си. Оказа се, че помня всичко така ясно, като че ли току-що се е случило — допълни Клъф. — Напълно съм подготвен за интервюто. Питайте.

Оказа се, че Томи Клъф е бил липсващият елемент в разказа на Катрин. Забележителната му проницателност попълваше пролуките в нейното схващане на случая, превръщайки калейдоскопната смесица от разпокъсани впечатления в разбираема картина. Той успя да й създаде представа за Джордж Бенет не само като полицай, но и като човек, благодарение на него Катрин си изясни много неразбираеми досега неща. Най-сетне можа да види причините за необяснимата според нея липса на сътрудничество между полицията и жителите на селото. Сега вече виждаше по-ясно и цялостния вид на своя разказ.

Когато се върна в Лонгнор, тя се зае със сложната задача да подреди натрупания материал. Принтерът скрибуцаше постоянно на фона, докато тя трупаше листове хартия на различни купчини по целия под на дневната — преписи на интервютата й с Джордж; отделна купчина за бележки и преписи от разговорите със свидетелите; купчина фотокопия на вестникарски изрезки; копията от протоколите на процеса, до които бе успяла да се добере благодарение на един приятел, който работеше в специализирана юридическа библиотека; и още една купчина, от опърпани зелено-бели томчета на „Пенгуин’с“, купени на втора ръка, съдържащи описания на прочути съдебни процеси — смяташе да ги ползва за идеи по време на работата си.

Катрин бе свалила от стените безличните акварели на живописни пейзажи от хълмистите околности, подбрани от хазаите й. На тяхно място бе закачила пощенски картички с изгледи от Скардейл — тогава и сега, включително и някои, които бяха дело на Филип Хокин. Цяла една стена беше покрита с увеличени снимки на главните герои на книгата й — от самата Алисън до Джордж, с много строго изражение, заснет от някой вестникарски фотограф на излизане от пресконференция по процеса, с шлифер и мека шапка. Третата стена беше заета от огромна карта на района.

В продължение на два месеца тя бе изцяло погълната от Скардейл. Ставаше в осем и работеше до дванайсет и половина. Тогава се качваше на колата, минаваше седемте мили до Бъкстън, паркираше край Пуул и Кавърн и прекосяваше горите, за да се изкачи на високите тресавища, там, където се издигаше Соломоновият храм — причудлив викториански архитектурен каприз, откъдето се виждаше целия град. Слизаше обратно през сенчестата зеленина на гората Грийн Лоу и тръгваше назад по Грийн Лейн. Минаваше покрай къщата, в която бе израснала. Баща й бе починал преди пет години, майка й бе продала къщата и се бе преместила в дом за пенсионери в Девън, където мекият климат се отразяваше по-добре на старческите й кости. Катрин не знаеше кой живее сега в къщата, а и не се интересуваше.

Предполагаше, че тук все още живеят много от някогашните й съученици. Но тя бе се изхлузила от миналото, както змия сменя кожата си, със заминаването си за Лондон. Що се отнася до приятелствата, при нея те се развиха по-късно. Като единствено дете тя винаги бе намирала своя въображаем свят за по-интересен от този, в който живееха връстниците й. Едва когато започна да работи с хора, чийто начин на мислене наподобяваше нейния, откри някои, с които можеше да се сближи повече. Така че за нея нямаше скъпи спомени от детството, които да иска да възкреси. Бе предполагала, че може да се сблъска с познати физиономии в супермаркета, но дори това не стана. Тя не изпита съжаление. Единствената част от миналото й, която я интересуваше, бе свързана със спомените, които й даваха възможност да разбере ясно живота и смъртта на Алисън Картър.

След ежедневната разходка тя се връщаше в Лонгнор, хапваше хляб, сирене и салата, после отново започваше работа. В шест следобед си отваряше бутилка вино и гледаше новините по телевизията. После отново работеше до девет, спираше окончателно и вечеряше с пица или някаква друга полуготова храна от супермаркета. През останалата част от вечерта отговаряше на пристигналите съобщения по електронната поща или четеше някой глупав роман, от тези, които се продават по гарите и летищата. Това бе всичко, което можеше да включи в дневната си програма, като изключим някой разговор с редактора за хода на работата й, или с документалиста за бъдещи уговорки.

За първи път през живота й дните на Катрин не се въртяха около шумния офис и натоварена с постоянни социални контакти програма. Тя не можеше да се начуди колко малко й липсва компанията на други човешки същества. Казваше си сухо, че се е превърнала в това, което самата тя преди шест месеца би окачествила като „скучен сухар“.

Когато един следобед телефонът иззвъня и тя чу гласа на Джордж Бенет, думите й като че ли живееха вече собствен живот и тя за миг не успя да разбере какво й говореше той.

— Извинявай, Джордж, бях потънала в работа, когато звънна телефонът, ще може ли да повториш отново това, което каза? — проговори тя неуверено.

— Дано не съм прекъснал творческия процес в критичен момент.

— Не, не, няма нищо подобно. За какво става дума? — Катрин вече се бе овладяла, възвръщайки си професионалната невъзмутимост.

— Обаждам се да ти кажа, че Пол и Хелън ще дойдат идущата седмица за няколко дни. Ан и аз искахме да те попитаме дали би дошла да вечеряш с нас идущия петък?

— С удоволствие — отвърна тя. — До края на седмицата би трябвало да приключа с първоначалния текст на книгата. Ще ти го донеса, за да го прегледаш, когато те се върнат в Брюксел.

— Работила си много напрегнато — каза Джордж. — Много ще се радвам да видя книгата. Значи, до петък, в седем вечерта. Довиждане, Катрин.

Тя затвори телефона и се загледа в снимките на стената. Бе направила всичко по силите си, за да могат тези хора да оживеят в книгата й. Сега, също като Филии Хокин, и тя трябваше да чака присъдата на другите.

9.

Август 1998 г.

Катрин връчи тържествено на Джордж дебелия, уплътнен плик.

— Първа редакция — каза тя. — Не се опитвай да бъдеш любезен, Джордж. Имам нужда от искреното ти мнение.

Последва го в дневната, където Пол и Хелън седяха на дивана.

— Ето ви и повод да празнуваме — каза Джордж. — Катрин е готова с книгата.

Хелън се усмихна.

— Браво, Катрин. Не си си губила времето.

Катрин сви рамене.

— Трябва да се връщам на работа след три седмици. Нямах време за губене. Това им е хубавото на журналистическите навици — писането се раздува или свива в зависимост от наличното време.

Преди да продължат разговора се появи Ан, с поднос, на който имаше чаши и бутилка шампанско.

— Здравей, Катрин. Джордж каза, че имало повод за празненство, затова реших да гръмнем шампанското.

Пол се усмихна.

— Това не е първият повод през тази седмица. Разводът на Хелън най-сетне приключи и решихме да се оженим. Затова и онази вечер изпихме две бутилки.

Катрин прекоси стаята и целуна Хелън по двете бузи.

— Това е чудесна новина — каза тя възторжено, обърна се към Пол и целуна и него. — Радвам се за вас двамата.

Джордж взе подноса от Ан и го постави на масата.

— И ние се радваме. Това беше хубава седмица. — Отвори шампанското и започна да налива. — Да вдигнем тост — каза той, докато раздаваше чашите. — За книгата.

— И за щастливата двойка — каза Катрин.

— Не, не, за книгата — настоя Пол. — После ще отворим нова бутилка, за да вдигате наздравица за мен и Хелън. Държим да дойдеш на сватбата — добави той. — Нали, ако не беше ти, никога нямаше да закараме татко в Скардейл, за да се запознае със сестрата на Хелън.

— Бил си в Скардейл? — Катрин не можа да скрие учудването си. Единственият пропуск в предварителните проучвания, за който съжаляваше, бе че не успя да убеди Джордж да дойде с нея в Скардейл, за да огледат заедно действителната сцена на действието.

Джордж доби леко смутен вид.

— Още не, но в понеделник сме поканени на обяд от Дженис, сестрата на Хелън.

Катрин вдигна чашата си към Пол.

— Справил си се блестящо. Аз опитах всичко, с изключение на отвличане, за да го замъкна там със себе си.

Пол се захили.

— На теб дължа предварителната подготовка.

— Е, чиято и да е заслугата, радвам се, че отивате — каза Катрин. — Освен това, не мисля, че ще откриеш стари спомени в имението Скардейл, Джордж.

— Какво искаш да кажеш? — той се приведе напред.

— Къщата е била направо изтърбушена отвътре. Ако трябва да се вярва на Кати Ломас, която ме разведе из нея, не е останала нито една стая, която да напомня за вида на къщата през 1963-а. Не става дума само за промяна в обзавеждането, сградата е прекроена, няколко малки стаи са събрани в една, някои спални са превърнати в бани, такива неща. Ако затвориш очи, докато се движим по пътя към Скардейл, и ги отвориш чак когато влезем в имението, ти гарантирам, че нищо няма да събуди у теб някакъв спомен — добави тя с усмивка.

Джордж поклати глава.

— Ще ми се да можех да ти повярвам — каза той. — Но нещо ми подсказва, че няма да избягам толкова лесно от миналото.

— Не знам, Джордж, — намеси се Хелън, — но нали си попадал в къщи с подчертана атмосфера? Къщи, в които още с влизането се чувстваш добре дошъл, посрещат те приятелски? А в други случаи, независимо от това колко пари са хвърлени за обзавеждането, къщата си остава студена и неприветлива. Според мен имението Скардейл е от къщите, които започваш да чувстваш като свой дом в мига, в който прекосиш за първи път прага. И Джен каза така, когато отиде да го види за първи път, след като го наследихме. Обади ми се и каза, че още с влизането си разбрала, че това ще е нейната къща. И аз напълно я разбирам. Всеки път, когато съм й на гости, спя като пън и се отпускам напълно. Искам да кажа, и да е имало призраци, те отдавна са напуснали къщата.

Лицето на Джордж продължаваше да изразява съмнение.

— Дано да си права — каза той.

— Не се безпокой толкова за дебнещите спомени, Джордж. Ако останалите Картъровци, Краудъровци и Ломасовци надушат, че ще идваш, сигурно ще украсят къщите си и ще опънат червения килим — каза Катрин. — Единствената заплаха за здравето и благосъстоянието ти ще бъде прекаленото им гостоприемство.

— Като стана дума, време е за втората бутилка — заяви Пол и скочи на крака.

— Още нещо, Джордж — Катрин му отправи най-чаровната си усмивка. — Ако оцелееш след посещението в Скардейл, би ли отишъл там още веднъж, с мен?

— Нали приключи с работата по книгата. — Той явно търсеше повод да откаже.

— Само първата версия. Все още имам време да правя добавки.

Джордж въздъхна.

— Предполагам, че ти го дължа. Добре, Катрин, ако си тръгна жив от Скардейл, ще отида още веднъж с теб. Обещавам.

Трета част

1.

Август 1998 г.

Катрин се взираше невярващо в писмото. Първата й мисъл бе, че става дума за шега. Но тя отхвърли тази идея още преди да се оформи напълно. Знаеше, че Джордж Бенет е прекалено чувствителен човек — и джентълмен — за да си направи такава грубиянска шега. Зае се да препрочита писмото и се зачуди дали пък той не е имал някакъв нервен срив. Може би посещението в Скардейл след цялото това съживяване на случая Алисън Картър бе довело до рухването, което друг на негово място би преживял още на времето. Но и това й се стори невероятно; Джордж Бенет бе прекалено здравомислещ човек, за да се побърка внезапно, трийсет и пет години по-късно, независимо от това колко травматични са били за него спомените. Самият той бе подчертал, че връщането към случая се бе оказало не толкова болезнено, колкото се бе опасявал.

Като отхвърли и този вариант, Катрин просто не можа да намери друго обяснение. Възмущението се надигна в нея като парлива киселина. Тъкмо приключваше с късната си закуска, когато донесоха пощата. Бе очаквала писмо от редактора, с коментари и изисквания, но не и тази катастрофа. Първият й порив бе да се хвърли към телефона, но щом избра първите три цифри от номера на Джордж, хлопна слушалката. Дългогодишната й журналистическа практика бе я научила колко лесно бе да се отървеш от някого по телефона. Това бе нещо, което трябваше да се изясни в личен разговор.

Тя остави недопитото кафе и недоядената филийка, и четиридесет минути по-късно вече завиваше покрай воденичния вир. През всяка от тези четиридесет минути бе кипяла от възмущение. Съзнаваше единствено повелителния тон в писмото на Джордж и не можеше да разбере какво го е предизвикало. Никога досега не бе дал и най-малък признак, че е способен на такова арогантно поведение. Тя мислеше, че са станали приятели, и не разбираше как един приятел може да се държи с нея така.

Дълбоко в себе си Катрин съзнаваше, че книгата е повече нейна, отколкото негова, че той няма право да й я отнема. Не се боеше от заплахата със съд, защото познаваше много добре текста на издателския договор. Но се безпокоеше от ефекта, който неговото противопоставяне би могло да има и върху продажбите, и върху професионалната й репутация. Отхвърлянето на книгата от единствения човек, който познаваше случая от начало до край, би причинило непоправими щети. Катрин нямаше да се примири без борба. Ако Джордж бе решил да отхвърли приятелството им, то и тя трябваше да намери в себе си сили да направи същото, колкото и да й бе чудно.

Тя подкара внимателно колата нагоре по тесния път. И двете коли на семейство Бенет бяха в двора, затова й се наложи да продължи покрай облицованата с варовик вила и да спре колата в една сляпа уличка по-нагоре. Слезе с бързи крачки надолу по пътеката и нахлу в двора.

Звънецът отекна като в празна къща. Но нали, дори ако Джордж бе отишъл в селото пеш, Ан щеше да си бъде у дома? Не бе възможно да е отишла някъде пеш с този артрит. Катрин заобиколи къщата, защото помисли, че може да са отзад, в градината, за да се порадват на слънцето, преди да стане прекалено горещо. Но и там нямаше никой. Виждаше се само идеално подстриганата морава и хармонично подредените цветни лехи, като в миниатюрен Сисингхърст[1].

Когато се върна обратно пред къщата, едно вероятно обяснение й дойде на ум. Ако Пол и Хелън бяха наели кола, може би бяха взели в нея Ан и Джордж. Но тази мисъл само затвърди решението й да разговаря с Джордж. Ако трябваше да чака до довечера, за да го види, така и щеше да направи. Седеше пред входа и се чудеше дали да наблюдава къщата от колата, или да слезе до селото, за да се порови в книжарницата, когато чу, че някой я вика.

Съседката бе излязла пред къщата си и я гледаше изненадано.

— Катрин? — повтори тя.

— Здравей, Сандра. — Катрин успя да скалъпи една професионална усмивка. — Случайно да знаеш къде са Ан и Джордж?

Съседката я зяпна.

— Ти нищо ли не знаеш? — каза тя накрая с неприкрито задоволство, което се дължеше на факта, че Катрин не знае нещо, което й бе известно.

— Какво е това, което би трябвало да знам? — попита невъзмутимо Катрин.

— Мислех си, че си уведомена. Той получи инфаркт.

Катрин на свой ред я зяпна невярващо.

— Инфаркт ли?

— Закараха го по спешност в болницата тази сутрин — заяви доволно Сандра. — Разбира се, Ан тръгна с линейката. Пол и Хелън ги последваха с тяхната кола.

Ужасена, Катрин се покашля.

— Има ли някакви новини?

— Пол се върна, за да вземе някои работи на баща си и аз, разбира се, го поразпитах. Джордж е в интензивно отделение. Пол каза, че е бил на косъм от смъртта, но лекарите го успокоили, че баща му не се предава. Ние, разбира се, знаем, че е такъв човек.

Катрин не можеше да си обясни защо жената срещу нея е изпълнена с такова задоволство от случилото се. Не й се искаше да го отдава на клюкарска наслада от съзнанието, че е знаела нещо, което се оказа новина за Катрин, но друго обяснение нямаше.

— В коя болница е? — попита тя.

— В Дерби, в сърдечното отделение — отвърна съседката.

Катрин вече бързаше нагоре по хълма.

— Няма да те пуснат — подвикна Сандра след нея. — Пускат само близки роднини.

— Ще видим — измърмори мрачно под нос Катрин. Както можеше и да се очаква, опасенията й за живота на Джордж се изродиха в безсмислен гняв. Как смееше той да я лишава от удовлетворението да си изясни какво, по дяволите, бе станало, заставайки на прага на смъртта?

Едва докато караше по пътя към Дерби, яростта й се охлади и тя започна да съзнава колко ужасна е била изминалата нощ за Ан, за Пол и Хелън, и разбира се, най-вече за Джордж — пленник на едно тяло, което отказваше да му служи. Тя не можеше да си представи нещо по-страшно за човек като Джордж. Макар и на шейсет и пет години, той беше още здрав и стегнат човек, умът му функционираше по-добре от този на повечето полицаи на действителна служба, които познаваше. Все още бе в състояние да попълни докрай кръстословицата на „Гардиън“ — нещо, с което Катрин в никакъв случай не можеше да се похвали. Близкото сътрудничество с него бе събудило у Катрин не само уважение, но и привързаност. Неприятно й бе да си го представи повален от болестта.

Тя откри лесно интензивното отделение, разтвори двойната врата и се озова в празната приемна. Натисна звънеца на гишето и зачака. След няколко минути го натисна отново. Една от вратите се отвори и се появи сестра в бяла престилка.

— Мога ли да ви помогна? — попита тя.

— Интересува ме състоянието на Джордж Бенет — каза Катрин с плаха полуусмивка.

— Роднина ли сте му? — осведоми се автоматично сестрата.

— Работя с него. Може да се каже, че съм приятелка на семейството.

— Съжалявам, но имаме право да допускаме в отделението само близки роднини. — В гласа на сестрата нямаше и капка съжаление.

— Разбирам — усмихна се Катрин. — Бих ви помолила само да предадете на Ан — искам да кажа, на госпожа Бенет, че съм тук. Исках да я заведа някъде да пием чай, ако й е възможно.

Сестрата се усмихна за първи път.

— Разбира се, че ще й предам. Бихте ли ми казали името си?

— Катрин Хийткоут. Къде да почакам госпожа Бенет?

Сестрата посочи към болничното кафене, и когато вече си тръгваше, Катрин подвикна след нея:

— А Джордж? Не можете ли да ми кажете нещо за него?

Този път сестрата поомекна.

— Състоянието му обикновено се нарича при нас „критично, но стабилно“. Следващите двадесет и четири часа са решаващи.

Катрин тръгна към асансьорите, леко зашеметена. Едва когато се озова в болницата, започна да схваща личната трагедия на Джордж така, както не бе могла след разговора със Сандра. Някъде там, зад затворените врати, Джордж лежеше, вързан за апарати и монитори. Като изключим това, което се бе случило с тялото му, какво ли ставаше със съзнанието му? Дали изобщо щеше да си спомни за писмото? Дали бе казал нещо пред Ан? Трябваше ли да се държи така, като че ли не се бе случило нещо особено? Може би това би било не само в неин интерес, но и би спестило допълнителни безпокойства на семейството?

Катрин откри кафенето, взе си минерална вода и седна на една ъглова маса. Бе така потънала в мислите си, че забеляза Пол едва когато той се надвеси над нея. Днес приликата му с Джордж й се стори направо плашеща. Бе прекарала толкова време, взирайки се в снимка на баща му, когато е бил на неговите години, че сега имаше чувството, че образът е слязъл от стената и е подменил шлифера и меката шапка със спортна риза и изтъркани джинси.

— Наистина съжалявам — каза Катрин.

— Знам — той въздъхна.

— Как е той?

Пол сви рамене.

— Не е добре. Казват, че инфарктът е масивен. Още не е дошъл в съзнание, но като че ли вярват, че ще се възстанови. О, Господи… — той покри лицето си с ръце, видимо разтърсен от преживяното. Катрин видя как раменете му потръпват, докато се опитваше да си възвърне самообладанието. — В линейката сърцето му спря, и ми се струва, че лекарите се опасяват и от мозъчни смущения. Казват, че ще го пратят на скенер, но не дават никакви прогнози — той се вторачи в масата.

Катрин постави съчувствено ръка върху неговата.

— Как се случи това? — попита тя тихо.

Пол въздъхна отново.

— Не мога да се отърва от мисълта, че ние с Хелън сме виновни… — той замълча. — Имаш ли нещо против да излезем навън? Тази болнична атмосфера ме потиска. Чувствам се замаян. Имам нужда от малко чист въздух.

В асансьора и двамата мълчаха. Навън Катрин посочи редицата пейки от другата страна на паркинга. Седнаха и загледаха добре подкастрените розови храсти, без да ги виждат. Пол отметна глава назад и задиша дълбоко.

— От къде на къде вие да сте виновни за инфаркта на баща ти? — попита след малко Катрин.

Пол прекара ръка по косата си.

— Когато отидохме в Скардейл, явно стана нещо, което го развълнува страшно. И аз не знам какво точно… Той не каза нищо, но забелязах, че е страшно напрегнат, когато пристигнахме в къщата на Джен. После, когато влязохме, имах чувството, че ще припадне.

Побледня и се изпоти, като човек с пристъп на мигрена. Като че ли не можеше да се съсредоточи. Едва размени една-две думи с Джен, и непрекъснато се озърташе, като че ли се боеше, че от някоя стена може да изскочи призрак.

— Каза ли какво го е разстроило толкова?

Пол потърка носа си с пръст.

— Мисля, че самото завръщане в Скардейл след толкова години бе причина за шока. Очевидно мисълта не му е излизала от ума през цялото време, докато работехте върху книгата. — Той отпусна рамене. — Аз съм виновен. Трябваше да му повярвам, че не вдига много шум за нищо, като казваше, че не иска да се върне в Скардейл.

— Няма как да си можел да предположиш, че ще се поболее от това — каза меко Катрин. — Не бива да се обвиняваш. Инфарктите не идват току-така — предпоставките се натрупват в продължение на години. В случая на баща ти имаш тежката и продължителна работа, многото пушене и нездравословна храна, ядена на крак. Не може ти да имаш вина за случилото се.

Пол я погледна с горчивина.

— Отиването в Скардейл предизвика инфаркта.

— Кой знае дали е така. Сам казваш, че не си забелязал нищо конкретно, което би могло да го разстрои.

— Знам. Сто пъти прехвърлих на ум всичко. Обядвахме в градината. Той почти не яде — а иначе има добър апетит. Каза, че е заради горещината, и честно казано, наистина беше много топло. Като се нахранихме, Джен тръгна с мама да й покаже градината. Обикаляха дълго, сравняваха разсади, уговаряха се да си разменят калеми, такива работи. Татко отиде да се поразходи на селската морава, но се върна след десетина минути. После седна под един кестен и така си остана, взираше се в пространството. Тръгнахме си към три, защото мама искаше да види и панаира на художествените занаяти в Бъкстън, и в шест си бяхме у дома.

— И Джордж не каза нито дума за нещо, което да го е смутило?

Пол поклати глава.

— Нищичко. Каза, че трябвало да напише едно писмо, и се качи горе. Хелън и мама започнаха да правят салатата, аз окосих моравата. Той слезе след половин час и каза, че отива до централната поща в Матлок, защото искал да бъде сигурен, че писмото ще замине веднага, а при нас не събират пощата вечер. Стори ми се малко странно, но пък той никога не е обичал да отлага работата си.

Катрин си пое дълбоко дъх. Нямаше да е честно да остави Пол да се чуди какво е било това толкова важно писмо.

— Писмото беше до мен — каза тя.

— До теб ли? За какво пък ти е писал? — Пол беше удивен.

— Предполагам, че не е искал да разговаря с мен лично — каза тя. — Мисля, че не е бил уверен, че ще издържи на съпротивата ми.

— Не разбирам какво говориш — намръщи се Пол.

— Баща ти поиска от мен да спра издаването на книгата. Без да ми даде каквито и да било обяснения — каза Катрин.

— Какво? Но това е напълно безсмислено!

— И на мен ми се стори така. Затова дойдох в Кромфорд тази сутрин. Съседката ви ме уведоми какво е станало.

Пол я изгледа мрачно.

— И ти реши да го притиснеш тук? Много съобразително от твоя страна, Катрин.

Тя поклати глава.

— Не ме разбираш правилно, Пол. Когато чух какво се е случило с Джордж, първата ми мисъл беше за него, за всички вас. Исках да ви предложа помощ, подкрепа, всичко от което се нуждаете.

Пол мълчеше и обмисляше думите й. В очите му продължаваше да се таи съмнение.

— Привързах се много към родителите ти през последните шест месеца. Какъвто и да е проблемът с книгата, той може да почака. Вярвай ми, Пол, много повече се безпокоя за здравето на баща ти.

Пол забарабани с пръсти по облегалката на пейката. Очевидно не бе наследил способността на баща си да стои дълго време неподвижно.

— Виж какво, Катрин, ужасно съжалявам, че ти се сопнах, но прекарах тежка нощ. Не съм в състояние да разсъждавам нормално.

Тя протегна ръка и докосна неговата.

— Знам. Ако мога да помогна с нещо, просто ми кажи — моля те.

Пол въздъхна.

— Наистина можеш да направиш нещо за мен. Искам да знам какво предизвика тази криза. Искам да знам какво стана вчера, за да се стигне до неговия инфаркт. Ако трябва да му помогна, искам да знам какво се крие зад всичко това. Ти си запозната по-добре от всеки друг с връзката между баща ми и Скардейл, затова може би ще успееш да разбереш какво, по дяволите, го е засегнало толкова дълбоко, та чак сърцето отказа да му служи.

Катрин усети как напрежението й постепенно намалява. Това, че самият Пол й възлагаше да направи нещо, което така или иначе бе решила да предприеме, я накара да се почувства по-добре.

— Ще направя всичко по силите си — каза тя. — Сигурен ли си, че снощи не се е случило нищо друго, което да го разстрои? Искам да кажа, след като се върна от пощата.

Пол поклати глава.

— Всички отидохме до селската кръчма. Има градина отзад и поседяхме там, пихме бира и си говорихме за незначителни неща. — Той замълча и се намръщи. — Но татко беше нервен. Няколко пъти ми се наложи да му повтарям това, което бях казал, защото не можеше да се съсредоточи.

— Хелън също ли е на мнение, че се е държал странно?

— И тя като мен остана с впечатлението, че той сякаш беше изключил. По нейна преценка това станало, когато пристигнахме в Скардейл. Тя забеляза, но вероятно човек, който не го познава добре, надали би се впечатлил. Ако сестра й се е засегнала от мълчанието на татко, поне не е споменала нищо пред нея…

— Джордж не би сторил нищо, за да засегне Дженис, колкото и разстроен да е бил — каза Катрин. — Той е толкова мил човек.

Пол се покашля.

— Да, така е. — Той погледна часовника си. — По-добре да вървя.

— Кога трябва да се върнеш в Брюксел? — Катрин стана.

Пол сви рамене.

— Трябваше да тръгнем вдругиден, но очевидно сега плановете се променят. Ще изчакам да видя какво ще бъде състоянието му.

— Ще повървя с теб до входа.

Когато наближиха болницата, Пол изведнъж възкликна:

— Това е Хелън! — и затича уплашено напред.

Когато наближи, Хелън се обърна към него и се усмихна, поднасяйки кутия кока-кола към устните си. Пол не забеляза усмивката й.

— Да не би нещо да се е случило с татко? — попита той.

— Не, просто исках да изляза за малко на чист въздух. — Тя протегна ръка и го прегърна през кръста в желанието си да го успокои.

— Някаква промяна? — попита Катрин.

Хелън поклати глава.

— Никаква. Пол, мисля, че трябва да убедим майка ти да хапне нещо и да изпие един чай. — Тя се усмихна на Катрин. — Нали познаваш Ан, не е мръднала от леглото му, откак го внесоха в интензивно отделение. Ще се изтощи.

— Оставям ви да вървите при нея — кимна Катрин.

Пол хвана ръката й.

— Опитай се да разбереш какво е видял — или чул, или може би си е припомнил — каза той. — Моля те.

— Ще направя всичко възможно — отвърна Катрин. Проследи ги с поглед, докато влизаха обратно в сградата, доволна, че има задача, с която може би ще облекчи чувството на вина, което развиваше Пол. Това, че по този начин действаше и в свой интерес, бе се превърнало във второстепенно съображение — защото тя изведнъж разбра с изненада, че Джордж Бенет означава за нея много повече, отколкото би признала преди. Толкова повече трябваше да държи на излизането на книгата, която най-сетне щеше да представи заслугите му в реална светлина. А това бе нещо, което тя можеше да гарантира.

[1] Имение с изключително красив парк в графство Кент, поддържано от Националния тръст за съхранение на историческото наследство и природните забележителности — Бел.прев. ↑

2.

Август 1998 г.

Каквото и да бе смутило мислите на Джордж Бенет, то бе станало в Скардейл, в това Катрин бе сигурна. Беше видял нещо, но какво? Как бе възможно едно толкова кратко посещение да предизвика такава катастрофална реакция? Катрин би проявила разбиране, ако той бе пожелал тя да направи някои промени в светлината на нещо, което му бе дошло на ум, но какво толкова изключително се бе случило, че да го накара да отхвърли целия проект? И ако случилото се е било от такова огромно значение, как бе възможно никой друг от семейството да не е забелязал нищо?

В трептящия от горещина въздух на августовския следобед бе много трудно да приемеш, че Скардейл е същото онова мрачно, притиснато от зимата селце, което бе посетила през февруари. Лятото бе се оказало дъждовно, затова тревата бе гъста и зелена, а по дърветата се мяркаха повече отсенки на зеленото, отколкото един художник би могъл да улови. В гъстата им сянка дори невзрачните къщи на Скардейл добиваха романтична атмосфера. Цареше спокойствие, нямаше и следа от зловещите събития, разтърсили селото преди тридесет и пет години.

Катрин спря пред имението. Пред входа беше паркиран един джип — тойота на около пет години. Очевидно Дженис Уейнрайт си беше у дома. Тя поседя в колата, докато обмисляше какво да предприеме.

Не можеше току-така да се появи на прага и да попита: „Какво се случи с Джордж Бенет тук вчера, та иска да спра издаването на книгата ни? Какво толкова ужасно е станало по време на посещението му във вашия дом, че почти веднага след това е получил масивен инфаркт?“ А какво друго можеше да каже?

Помисли си дали да попита Кати Ломас виждала ли се е предния ден с Джордж. Обърна се да погледне към Ларк Котидж, но колата на Кати не беше отпред. Изнервена, Катрин излезе от колата. След като нямаше друг начин, трябваше да прибегне до журналистически похвати и да лъже с все сила. Тръгна по тясната пътека към входа на кухнята и почука на вратата с тежкото месингово чукче. Измина цяла минута, след това вратата се отвори рязко. Заслепена от силната слънчева светлина, Катрин виждаше само силуета на жената, застанала в тъмното помещение.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — каза тя.

— Вие сигурно сте Дженис Уейнрайт. Познавам сестра ви Хелън. Казвам се Катрин Хийткоут. Вие бяхте така мила да ми позволите да огледам дома ви във връзка с книгата за случая Алисън Картър, която пиша.

Катрин не можеше да бъде съвсем сигурна, но изпита чувството, че жената срещу нея се отдръпна, когато чу думите й.

— Спомням си — каза тя с равен тон.

— Исках да попитам дали е възможно да погледна дома ви още веднъж?

Очите на Катрин започваха да привикват към мрака на кухнята. Каза си, че Дженис Уенрайт изглежда подчертано стресната.

— Сега не е удобно — може би друг път. Ще уредя нещо с Кати — каза тя припряно. Думите й се застъпваха от бързина.

— Само партерния етаж. Няма да ви преча.

— Имам работа — каза твърдо другата жена.

Вратата се притвори. Инстинктивно, Катрин пристъпи по-близо, за да попречи на Дженис да я затвори напълно. Тогава видя това, което бе видял и Джордж Бенет. Не отстъпи, а по-скоро залитна назад.

— Говорете с Кати — бяха последните думи на Дженис Уейнрайт. Като насън, Катрин чу как щракна ключалката, после как резето се плъзна с трясък на мястото си. Зашеметена, тя се обърна и тръгна обратно към колата си, препъвайки се като сомнамбул.

Сега като че ли разбираше защо Джордж бе написал писмото. Но ако бе права, не виждаше как би могла да го каже на сина му. Освен това, то не можеше да я принуди да се откаже от книгата. Откритието й говореше само, че зад случая Алисън Картър се криеше друга, по-дълбоко скрита истина, за чието съществуване не бяха подозирали нито тя, нито Джордж. А това само затвърждаваше решението й да разкрие цялата истина, за която бяха вдигнали наздравица с Пол онази вечер в Лондон.

Катрин седеше в колата напълно неподвижно, без да усеща убийствената жега. Сега, след първия шок, почти не можеше да повярва, че е видяла наистина това, което бе видяла. Казваше си, че е невъзможно, че е било зрителна измама — но в такъв случай и Джордж Бенет трябваше да е станал жертва на зрителна измама. Приликата бе забележителна, чак зловеща. Все пак, ако това бе всичко, той би могъл да го отдаде на странно съвпадение. Но Катрин съзнаваше, че няма на този свят такава случайна прилика, която да включва и съвпадение на белези.

От изчетените материали и разговорите бе научила, че Алисън Картър е имала един-единствен белег — тънка бяла черта, дълга около два сантиметра, която пресичала по диагонал дясната й вежда, от външния ъгъл на окото до челото. Случило се през лятото на годината след смъртта на баща й. Алисън тичала през двора на училището с бутилка мляко в ръка. Спънала се и паднала, бутилката се счупила и едно парче стъкло я порязало. Според майка й белегът бил най-забележим през лятото, когато имала лек загар — точно какъвто бе случаят и с Дженис Уейнрайт.

Изведнъж Катрин бе връхлетяна от мъчително главоболие. Обърна колата и я подкара бавно и внимателно по обратния път към Лонгнор. Имаше само едно възможно обяснение на това, което бе видяла — и то бе невъзможно. Но ако Алисън Картър беше мъртва, която бе тогава Дженис Уейнрайт? Как беше възможно жена, която би могла да бъде клонирана от Алисън Картър, да дойде да живее в имението Скардейл и никой да не направи никаква връзка със случилото се през 1963-а? А ако такава връзка съществуваше, как бе възможно собствената й сестра да няма никаква представа от нея?

Катрин паркира колата и отиде до магазинчето за вестници. Купи си пакет „Марлборо Лайтс“ и кибрит. Когато се прибра, си сипа чаша вино — толкова изстудено, че зъбите я заболяха. В това поне имаше някаква логика. После запали първата си цигара от дванайсет години насам. Главата й се замая, но така беше по-добре. Никотинът нахлу в кръвта й — и това й се стори най-естественото нещо на света.

Тя изпуши съсредоточено цигарата, после седна с хартия и молив пред себе си и започна да пише. След един час беше стигнала до две предположения:

Предположение 1. Ако Алисън Картър не беше мъртва, сега би изглеждала точно като Дженис Уейнрайт.

Предположение 2. Алисън Картър е Дженис Уейнрайт.

Беше си съставила и план на действие. Ако предположенията й бяха верни, завършването на книгата щеше да изисква още доста работа. Но това не й пречеше. Ако Алисън Картър беше жива, „Мястото на екзекуцията“ щеше да стане още по-вълнуваща книга. И беше убедена, че ще успее да накара Джордж да погледне нещата от нейна гледна точка, щом се оправеше дотолкова, че да обсъдят сериозно последиците.

Първата стъпка бе да се обади на заместничката си в Лондон.

— Бевърли, обажда се Катрин. — Тя успя да придаде на гласа си оживление, каквото изобщо не изпитваше.

— Здрасти! Как е животът в онази пустош?

— Когато слънцето грее като днес, не я давам за никакъв Лондон.

— Е, аз пък нямам търпение да се върнеш. Тук е абсолютна лудница. Нямаш представа какво е намислил Рупърт за коледния брой…

— Не сега, Бев — каза твърдо Катрин. — Имам една спешна задача за теб. Трябва ми човек, който прави компютърно състаряване на снимки. За предпочитане да живее някъде наблизо.

— Звучи ми интересно.

Двайсет минути по-късно заместничката й издиктува телефонния номер на някой си Роб Кършоу, който работел в Манчестърския университет.

Катрин погледна часовника си. Беше почти четири. Ако Роб Кършоу не си почиваше от стреса на ежедневието някъде в чужбина, бе възможно да е още на работа. Струваше си да опита.

Отсреща вдигнаха слушалката при третото позвъняване.

— Това е телефонът на Роб Кършоу — обади се женски глас.

— Роб там ли е?

— Съжалявам, той е в отпуск. Ще се върне на двайсет и четвърти.

Катрин въздъхна.

— Мога ли да предам нещо? — попита жената.

— Благодаря, няма смисъл.

— Мога ли да ви помогна с нещо? Аз съм асистентката на Роб, Триша Харис.

Катрин се поколеба. После реши, че няма какво да губи.

— Занимавате ли се с компютърно състаряване на снимки?

— Разбира се, това е моята специалност.

След минута вече говореха по работа. Триша нямаше никакви планове за вечерта, освен да седи пред телевизора, а и страдаше от хроничното безпаричие на всички завършващи студенти. В момента, в който Катрин спомена значителен хонорар, тя беше готова да се хване на работа, щом Катрин пристигнеше при нея със снимките, които Филип Хокин бе направил на доведената си дъщеря.

Когато Катрин пристигна, Триша сканира двете снимки, зададе й няколко въпроса и се хвана за клавиатурата и мишката. Катрин я остави на спокойствие, защото знаеше колко мрази тя самата да надничат над рамото й, когато работи. Отиде в другия край на стаята, при отворения прозорец, и запали петата цигара за деня. Каза си, че ще утре ще ги откаже наново. Или когато откриеше какво, по дяволите, става в действителност.

След около час и още три цигари, Триша я повика при себе си. Извади от принтера три листа, формат А4, и ги разпръсна пред Катрин.

— Този отляво бих нарекла „оптимален вариант“ — каза тя. — Ако е живяла при минимален стрес, ако се е хранила и поддържала добре, би тежала може би с пет килограма повече от идеалното си тегло.

Средният е може би най-близък до действителността — повече стрес, не е отделяла толкова голямо внимание на външния вид, затова пък точно на идеалните килограми. Третият вариант е това, в което никой не би искал да се превърне — резултат на тежък живот, лоша храна, много цигари — пушенето докарва много бръчки, нали знаете — тя се усмихна лукаво към Катрин. — Тук вече е по-слаба от нормалното.

Катрин протегна ръка и издърпа към себе си средната снимка. Като изключим цвета на косата, това би могло да бъде снимка на жената, която й отвори вратата на имението Скардейл. Косата на Дженис Уейнрайт бе побеляла, с малко руси кичури, останали тук-там. Състарената от компютъра Алисън Картър бе все още златисторуса, с малко посребрена по слепоочията коса.

— Удивително — каза тихо Катрин.

— Това ли очаквахте да видите? — попита Триша. Катрин не й бе казала почти нищо, само бе споменала, че работи върху някакъв материал за изчезнала наследница, която се появила и си искала наследството.

— Това потвърждава опасенията ми — каза Катрин. — Става дума за жена, която не е това, за което се представя.

Триша направи гримаса.

— Лош късмет.

— О, не — Катрин усети как я обзема възбуда. — Не бих казала, че е лош късмет. Даже напротив.

3.

Август 1998 г.

Докато се отдалечаваше от Манчестърския университет, Катрин долови лекото пулсиране във вените си, което чувстваше всеки път, когато знаеше, че е по следите на нещо много интересно. Беше толкова развълнувана, че известно време забрави същинския повод за вълнението си. Тъкмо сега това, че един човек лежи, свързан с животоспасяваща апаратура в болницата в Дерби, бе изгубило значение за нея. Беше прекалено напрегната, за да яде, затова продължи към Лонгнор, а в главата й се въртяха всевъзможни обяснения, кое от кое по-зашеметяващо.

Катрин реши, че първо трябва да установи законната самоличност на Дженис Уейнрайт. Не че се съмняваше в легалното й съществувание. Щеше да е извънредно трудно за нея да притежава недвижима собственост и да има такава забележителна професионална кариера без утвърдена самоличност. За да я проследи обаче, Катрин трябваше да се рови с дни из общинските регистри за бракове, раждания и смъртни случаи. Това би й отнело много време, но за щастие съществуваха агенции, които вършеха такива услуги за журналисти. Тя включи лаптопа си и се зае да пише писмо до Агенцията за юридически проучвания — фирма, чиято специалност бяха издирванията на сведения и за частни лица, и за организации.

Катрин бе почти сигурна, че Дженис никога не се е омъжвала. Първо, Хелън никога не бе споменавала някакъв неин съпруг. Второ, когато хвърли отново поглед на писмото от адвоката й във връзка с оглед на къщата, установи, че той я нарича „госпожица Уейнрайт“. А самата Хелън бе се женила и развела, което обясняваше различното фамилно име.

Следователно някъде трябваше да съществуват данни за акта за раждане на Дженис Уейнрайт. За да е напълно сигурна, Катрин реши да пусне запитване и за Хелън. И защото, като всеки добър журналист, винаги бе склонна към здравословно съмнение, помоли и за справка дали някъде не съществува смъртен акт на Дженис Уейнрайт — за периода от раждането й до изчезването на Алисън през декември 1963 г. От акта за раждане на Дженис можеше да се открие брачното свидетелство на родителите й, а оттам и техните актове за раждане, ако това бе необходимо. От там вече можеше да започне проучването за наличието на някаква връзка между Дженис Уейнрайт и Алисън Картър.

Катрин изпрати запитването, подчертавайки, че настоява за експресна услуга, като помоли резултатите да й бъдат пратени и по електронна поща, и в писмен вид по обикновена поща. Но дори при това положение съзнаваше, че не може да се надява на отговор преди следващата вечер. Не й беше ясно с какво ще запълни времето си дотогава.

Тогава се сети за Джордж. Изпълнена с чувство за вина, че го бе заличила така цялостно от мислите си, Катрин се обади в болницата и се осведоми за състоянието му. Сестрата от интензивното отделение й каза, че няма промяна. Тя затвори телефона. Изпълваха я смесени чувства. Измъчваше я мисълта за това, което се бе случило с Джордж, но разпознаването, станало причина за инфаркта му, същевременно бе поставило началото на най-голямото журналистическо разследване в кариерата й. Познаваше се достатъчно, за да осъзнае какво точно означава това за нея. Катрин винаги бе държала на работата си повече, отколкото на което и да било човешко същество. Знаеше, че според общоприетите схващания това е тъжно, но самата тя бе на мнение, че е далеч по-тъжно да разчиташ на хората, които рано или късно неминуемо те разочароват. Хората идваха и си отиваха, и действително, човешките взаимоотношения създаваха големи радости. Тя не отричаше това, и се възползваше от насладата и задоволството, които можеше да извлече от тях. Но никой не й бе доставял такова постоянно и сигурно удоволствие като прилива на вълнение, който изпитваше при вида на добре изработено интервю, дадено специално за нейното списание.

Сипа си още една чаша и се зае да обмисля следващия си ход.

Когато допиваше чашата, бе осъзнала, че вариантът е само един.

Три часа по-късно Катрин наемаше стая в четиризвезден хотел близо до Нюкасъл. Бе научила, че една от тайните на добрата журналистика е да знаеш кога да упорстваш и кога да чакаш търпеливо. Жаждата й да разкрие тайната, която се криеше зад този случай, се уталожваше от мъдростта на опита. Никога не бе препоръчително да се появиш без предупреждение в нечий дом късно вечерта. Знаеше, че в такъв случай първата мисъл на хората е, че се е случило нещо лошо, дори преди да отвориш уста.

Сутрин настроението на хората бе по-оптимистично. Това бе всеизвестно, още отпреди появата на пощаджиите, която автоматично будеше надежда за някаква приятна новина. Затова, още от времето, когато беше репортер, винаги избягваше да посещава хората късно вечер и залагаше на сутрешните си появи.

Катрин най-сетне успя да заспи, докато гледаше някакъв филм, и се събуди чак в девет, доволна, че е успяла да си почине въпреки всичко, което се въртеше из главата й. Първо се обади в болницата. Казаха й, че почти няма промяна, но имало слаби основания за оптимизъм. Обади се и в дома на семейство Бенет, но се включи телефонният секретар. Предаде най-добри пожелания и затвори.

Един час по-късно вече шофираше по шосе А1. Още не бе стигнала до къщата, когато вратата се отвори.

— Катрин — усмивката осея с бръчици широкото лице на Томи Клъф. — Каква приятна изненада! Заповядай, ще седнем отзад в градината.

Тя го последва през безупречно чистата дневна и кухнята и двамата излязоха в градината зад къщата — същински рай, изпълнен с ароматни цветя и храсти. Томи Клъф й обясни, че ги е подбирал специално, за да привличат птици и пеперуди. Днес пчелите жужаха тихо, многоцветните пеперуди трептяха с крила наоколо, докато двамата разговаряха.

Томи придърпа един дървен стол за Катрин, после се разположи на пейката, от която се виждаше морето далеч надолу.

— И така, какво те носи насам? — попита той, след като и двамата седнаха.

Тя въздъхна.

— Не знам как да започна, Томи. Както и да го кажа, ще ти се стори, че най-сетне съм успяла да се побъркам. — Тя сведе очи към земята. — Разбра ли за Джордж?

— Какво е станало? — попита той тревожно.

Катрин вдига очи и срещна погледа му.

— Получи инфаркт. И то тежък, по всичко личи. Сега е в кралската болница в Дерби, в интензивното отделение. В безсъзнание е от вчера сутринта, доколкото знам. Според Пол, в линейката на път към болницата сърцето му спряло.

— И ти дойде чак дотук, за да ми го кажеш? Това е наистина мило от твоя страна, Катрин — Томи я потупа по ръката. — Благодаря ти.

— Съжалявам, че нося лоши новини — засега тя прие ролята на загрижена приятелка.

Той сви рамене.

— На моята възраст човек очаква такива неща. Как го приема Ан? Трябва да е отчаяна.

— Седи неотлъчно до леглото му. Пол също си е у дома, заедно с годеницата си, и двамата са при нея.

— Горката Ан. Целият й живот беше посветен на Джордж. А и с този артрит няма да може да гледа инвалид, ако се стигне дотам — Томи въздъхна и поклати глава. После се загледа отвъд градината, към сините отблясъци на Северно море.

Катрин извади нова кутия „Марлборо“.

— Ще имаш ли нещо против, ако пуша?

Рошавите му вежди се повдигнаха.

— Не знаех, че пушиш. Но няма проблем, разбира се. — Той стана и отиде до бараката в единия ъгъл на градината. Върна се с глинена подложка за саксия. — Можеш да я ползваш за пепелник. Пуши спокойно. — Томи се облегна назад, кръстоса крака в глезените и пъхна ръце в джобовете на раздърпания си кадифен панталон.

— В понеделник Джордж отишъл в Скардейл. През нощта, след като се върнал, получил инфаркт — каза тя направо.

— Успяла си да закараш Джордж в Скардейл? — очите на Томи се разшириха от учудване.

— Не аз. Така и не успях да го убедя. Но Пол успя. Той е в Англия, заедно с годеницата си, Хелън. Мислят да се оженят по-късно тази година. Тъй или иначе, оказа се, че сестрата на Хелън, Дженис, отишла да живее в имението Скардейл преди две години. Бяха се уговорили да заведат там Ан и Джордж на обяд. Знаех, че Джордж се притеснява от мисълта за отиването в Скардейл, но когато пристигнал там, поведението му станало много странно, както ми го описа Пол.

— В какъв смисъл странно?

— Пол каза, че бил страшно напрегнат. Почти не ял. Като изключим това, че се поразходил малко по селската морава, седнал в градината и не мръднал. Не разговарял с никого. Пол каза, че бил много разсеян и объркан до края на деня и цялата вечер — Катрин замълча, за да събере мислите си. Трябваше много да внимава как ще говори пред Томи. Той улавяше много лесно оттенъците в речта на събеседника си.

— Преди да му стане зле, написал писмо — до мен, в което настоява да не издавам книгата. Не дава никакви обяснения, пише само че се натъкнал на сведения, които означавали, че книгата в никакъв случай не бива да излезе. Разбира се, когато се видях с Пол в болницата, му казах за писмото. Бях вече убедена, че Джордж трябва да е видял в Скардейл нещо, което — знам ли — го е накарало да види случая под нов ъгъл, или го е смутило във връзка с някакви данни, които ще бъдат публикувани в книгата. Пол бе стигнал до същия извод. Измъчва се от чувство за вина. Мисли, че той е отговорен за инфаркта на Джордж, защото го е убедил да отиде в Скардейл. Помоли ме да се опитам да разбера каква е причината за това писмо, което ми е написал Джордж. Така че… — тя сви рамене, — трябваше да открия обяснението.

— Добро ченге щеше да излезе от теб — каза той сухо.

— Като се има предвид кой го казва, не ми звучи като комплимент. — Тя си поигра с цигарата, после я загаси.

— О, аз мога само да уважавам хората, които продължават да практикуват професия, която ми се стори прекалено тежка на времето — каза той със съжаление, което тя бе убедена, че не изпитва. — И къде отиде, за да откриеш обяснението? Въпреки че и сам мога да предположа.

— Точно така. Върнах се в Скардейл. Мислех да помоля сестрата на Хелън да ми разреши да огледам повторно къщата, за да видя дали няма да открия какво е разстроило толкова Джордж. — Тя помести стола си така, че да вижда морето.

— Успя ли?

Катрин се зае да пали нова цигара. С ъгълчето на окото си виждаше как Томи я преценява. Очите на загорялото му лице я наблюдаваха изпитателно. Той беше наясно, че тя крие нещо, но и най-фантастичните му представи надали включваха това, което щеше да научи.

— Не стигнах до оглед на имението — каза тя през дима от цигарата. — Но видях това, което трябва да е потресло Джордж. — Тя отвори чантата си и извади папката, в която държеше състарената с компютър снимка на Алисън Картър.

Томи протегна ръка. Тя поклати глава.

— Чакай малко. Жената, която ми отвори вратата, предполагаемата сестра на Хелън — е двойница на Алисън Картър. Има и белег, който пресича веждата й. — Тя подаде папката на Томи. Той я отвори много внимателно, като че ли се боеше да не експлодира в лицето му. Това, което видя, надмина и най-лошите му очаквания. Той зяпна. Катрин продължи: — И аз не повярвах на очите си. Взех снимките, които Филип Хокин е правил на Алисън, и ги занесох на специалист по компютърно състаряване. Това може да бъде снимка на жената, която ми отвори вратата на имението Скардейл. Но точно така би изглеждала и Алисън, ако е още жива.

Папката трепереше в ръцете на Томи.

— Не — каза той едва чуто. — Не може да е вярно. Тя трябва да е някаква роднина на Алисън.

— Белегът е същият, Томи. Не можеш да намериш двама души с идентични белези.

— Трябва да си сбъркала. Не може да си я видяла съвсем ясно. Станала си жертва на собственото си въображение.

— Така ли мислиш? Струва ми се, че грешиш, Томи. Джордж не е получил инфаркт заради моите фантазии. Каквото и да съм видяла, и той го е видял преди мен. Затова дойдох при теб. Имам нужда от помощта ти. Искам да дойдеш с мен, да видиш Дженис Уейнрайт и да убедиш Джордж и мен, че тя не е Алисън Картър. Защото според мен съм попаднала на удара на столетието.

Той покри лице със свободната си ръка и потърка загрубялата си кожа. После отпусна ръка и се взря отпаднало в Катрин.

— Ако се окаже, че си права — предполагам, че ти е ясно какво би означавало това?

Тя кимна. По целия път на север бе мислила почти само по този въпрос — мислите й се мятаха между професионалния възторг от разкритието, което предстоеше да направи, и мъчителната мисъл за ефекта му върху Джордж Бенет и цялото му семейство. Знаеше, че ще трябва по някакъв начин да постигне равновесие между тези последици. Но първо трябваше да научи цялата истина. Катрин погледна Томи право в очите й каза:

— Би означавало, че Филип Хокин е бил обесен за несъществуващо престъпление.

4.

Август 1998 г.

Томи Клъф не беше сантиментален. Винаги бе живял в настоящето, с това, което непосредствено го заобикаляше. Другото му положително качество бе постоянството. Затова, макар че не се чувстваше особено обогатен от годините, прекарани на служба в полицията, той бе продължил да работи там, подтикван от стремежа да служи на правосъдието, който го бе насочил натам от самото начало. Но дори по онова време съумяваше да издържа само благодарение на двете си страсти — джаза и птиците.

Беше казал на Катрин чистата истина, когато разкри, че за него случаят Алисън Картър бе началото на края на полицейската му кариера. Беше вложил прекалено много чувство в изхода на един случай, който през цялото време бе крайно нестабилен. Мисълта, че убиецът на Алисън може да остане на свобода, го бе измъчвала ден и нощ в дните преди и по време на процеса, и не искаше никога повече да преживее същото. Бяха му необходими две години, за да си изясни какво точно бе отношението му към следствието и неговите резултати, но щом взе веднъж решение, напусна дербишърската полиция само след няколко седмици. И не бе съжалявал за решението си нито за миг.

Появата на Катрин Хийткоут преди няколко месеца го накара да погледне отново назад към миналото — може би за първи път, след като напусна полицията. В продължение на цели дни преди интервюто той бе бродил по скалите и крайбрежието около дома си, прехвърляйки на ум случая в Скардейл.

Интуицията беше една от силните му страни, докато работеше като полицай. Благодарение на нея нерядко бе упорствал да проследява някоя следа, дори когато нямаше реални доказателства, и упорството му бе възнаграждавано с арести, последвани от присъди. От самото начало бе напълно убеден, че Филип Хокин е мръсник. Всички негови инстинкти крещяха едно и също още от запознанството му с този човек. Дълго преди Джордж Бенет да огласи подозренията си към Хокин, Томи Клъф бе доловил, че скуайърът има сериозни основания да крие нещо.

Веднага щом Джордж намекна, че би искал да се позанимаят по-сериозно с Хокин, Томи се превърна в териер, пуснат по дирите и на най-дребното доказателство в подкрепа на обвинението. Никой, дори самият Джордж, не работеше по-напрегнато по задачата да бъде установена вината на Филип Хокин.

И въпреки това, дълбоко в себе си Томи Клъф не успя да се убеди напълно, че Хокин е убиец. Нямаше и капка съмнение, че този човек е жесток сексуален престъпник. Томи нерядко бе преследван от кошмари, след като видя снимките. Знаеше отлично, че те не са фалшифицирани — нито от Джордж Бенет, нито от който и да било друг. Но колкото и да ненавиждаше Хокин, колкото и да се отвращаваше от него, никога не успя напълно да се убеди, че той е убиец, напук на направените разкрития. Може би тъкмо това постоянно дразнещо съмнение го накара да работи ден и нощ, за да укрепи обвинението срещу Хокин. Сигурно се бе опитвал да убеди не само съдебните заседатели, но и себе си. Накрая присъдата му доказа, че инстинктът го е излъгал, и това може би подкопа самоувереността, която изпитваше при изпълнение на служебните си задължения.

А сега Катрин пусна същинска бомба — дори две бомби. Тя бе убедена, че Джордж Бенет е получил инфаркт и сега се бори за живота си, защото е осъзнал също като нея, че Алисън Картър е жива и здрава, и живее в Скардейл. От една страна, в това нямаше никаква логика. От друга страна обаче, ако Катрин се окажеше права, това обясняваше някогашните притеснения на Томи. Но в този случай той би дал мило и драго, за да се окаже, че в онези дни интуицията го е излъгала. Защото, ако Алисън Картър наистина бе жива, последиците щяха да бъдат ужасяващи. Дори ако изключим възможните юридически усложнения, стигаше само това, че непознатата годеница на Пол Бенет бе по някакъв начин тясно свързана с една ужасна грешка, чието осъществяване бъдещият й свекър бе подпомогнал.

Всичко това се въртеше в главата на Томи Клъф, без да доведе до никакво решение, докато той шофираше ленд роувъра си зад колата на Катрин по шосе А1, в посока Дербишър. Нямаше никакъв друг изход, освен да тръгне с нея и да направи всичко по силите си, за да защити Джордж и близките му от последиците на вероятното откритие. Томи съзнаваше, че Катрин е упорита, с еднопосочно мислене, а сега, когато държеше в ръцете си такъв експлозивен материал, това бе опасна комбинация. Тя искаше да го закара в своята кола, но той настоя да шофира сам. Имаше нужда от свободата да се движи когато и където пожелае, без да зависи от Катрин.

— Иска да мога да навестявам Джордж — бе казал той. — А ти може да нямаш винаги време да ме караш дотам. — Освен това искаше да остане и насаме с мислите си.

Петчасовото пътуване мина като миг, и изведнъж двамата вече паркираха пред една къща близо до главната улица на Лонгнор. Катрин обяви, че първо трябва да намерят място, където Томи да спи. Над кръчмата имаше стаи, които се даваха под наем, но в средата на август те бяха пълни с рибари и туристи. Томи сви рамене и се упъти право към дома на Питър Грънди; там заяви, че ще има нужда от свободната им стая за няколко дни; дали десет лири за нощувка и закуска биха били достатъчни?

Жената на Грънди, която никога не бе харесвала шефовете му, беше готова с радост да прибере парите на един от тях. Тя прие с ентусиазъм, макар че Питър прояви приличието да добие смутен вид. Новината за инфаркта на Джордж предотврати всякакви въпроси за причината, поради която Томи се бе върнал в Дербишър.

— Човек има нужда от приятели около себе си в такъв миг — заяви дълбокомислено госпожа Грънди.

— Несъмнено — отвърна мрачно Томи. — Имам намерение да направя всичко по силите си, за да помогна на Джордж и Ан.

И той хвърли бърз поглед към Катрин, за да се убеди, че тя е разбрала, че интересите им може да не съвпадат изцяло. Тя наведе глава в знак на съгласие и отказа да пие от чая на госпожа Грънди, силен като конски ритник.

— Ще те почакам вкъщи да се приготвиш, Томи — каза тя.

Катрин нямаше време да обмисля какво точно възнамерява да предприеме Томи Клъф. Изгаряше от нетърпение да включи лаптопа. Влезе директно в Интернет и установи, че агенцията вече й е изпратила нужната информация. Бяха сканирали фотокопията на документите, които й бяха пратили по пощата.

Първият документ бе акт за раждане на Дженис Хестър Уейнрайт. Родена на 12 януари 1951 в Консет. Пол — женски, родители — Семюъл Уейнрайт и Дороти Уейнрайт, по баща Картър. Професия на бащата — работник в металургичен завод. Постоянен адрес — Консет, „Ъпингтън Теръс“ №27.

Моминско име на майката — Картър. Беше съвпадение, но не кой знае какво. Картър бе достатъчно често срещано име, за да залага на това, каза си твърдо Катрин. Този случай бе прекалено важен, за да се хваща за сламки. Трябваше й категорично доказателство.

Следваше акт за раждане на Хелън, Хелън Рут Уейнрайт. Родена на 10 юни 1964 година в Шефийлд. Пол — женски, родители — Семюъл Уенрайт и Дороти Уейнрайт, по баща Картър. Професия на бащата — работник в металургичен завод. Постоянен адрес — „Лий Банк“ №18, Ривлин Вели, Шефийлд.

Второто име на Хелън беше Рут. Като го свържем и с моминското име на майката, започваше да става интересно. Катрин долови вълнението, което се надигаше в нея.

Натисна клавиша за следваща страница, за да огледа брачното свидетелство на Семюъл и Дороти Уейнрайт. Вълнението се бе превърнало във физическо усещане, притиснало стомаха й.

Венчани в църквата „Свети Стивън“, Лонгнор, окръг Бъкстън. Дата: 4 април 1948 година. Семюъл Алфред Уейнрайт, ерген, се бе венчал за Дороти Маргарет Картър, неомъжвана. Той е бил на двайсет и две години, тя на двайсет и една. Той още тогава работел в металургичен завод, тя работела в мандра. Когато се оженили, той живеел в Консет, на „Ъпингтън Терас“. А тя живеела в Шайър Котидж, Скардейл, Дербишър. Баща на булката — Албърт Картър, земеделец. Свидетели на венчавката — Рой Картър и Джошуа Уейнрайт.

Катрин не можеше да повярва на очите си. Отново препрочете данните. Майката на Дженис Уейнрайт бе Дороти Картър, от Шайър Котидж, Скардейл. Един от свидетелите на венчавката на родителите й се казваше Рой Картър. Катрин бе готова да се хване на бас, че и той бе живял в Шайър Котидж, Скардейл. Същият Рой Картър, който бе баща на Алисън, първи съпруг на Рут Картър. Значи нямаше нищо чудно в удивителната прилика между Дженис и Алисън. Наследствеността криеше всякакви изненади. Но това не обясняваше белега. Ако Дженис не бе Алисън, как така имаше абсолютно същия отличителен белег?

Единственото обяснение, което й идваше на ума, бе, че това е било някакво странно доброволно осакатяване, което Дженис си бе причинила сама след изчезването и предполагаемата смърт на Алисън. Можеше да си представи как ако двете са расли заедно, роднините им постоянно са казвали, че са като близначки, че си приличат като грахови зърна. После, след смъртта на Алисън, може би Дженис бе решила да я върне към живот, наранявайки се така, че да се сдобие със същия белег, за да възстанови уникалността на Алисън. Представата беше извънредно странна, но Катрин знаеше, че момичетата в пубертета са способни на най-невероятни постъпки, включително и самонараняване.

Примигването на курсора привлече вниманието й. Агенцията бе пратила повече от три документа. Тя отново натисна клавиша за следваща страница и този път остана вцепенена на мястото си, приковала очи в екрана, с отворена уста, напълно объркана. Беше пуснала последната заявка поради навика си да не оставя непроверена възможност. Но агенцията бе открила това, в чието съществувание самата тя не вярваше.

Дженис Хестър Уейнрайт бе починала на 11 май 1959 година.

Катрин остана дълго време неподвижна, вперила поглед в екрана. Имаше само едно приемливо обяснение. Тя запали цигара и се опита да съчини някакъв друг сценарий, който да отговаря на фактите, но не успя. Нищо не излизаше, освен ако теорията й не се основаваше на предположението, че Алисън Картър не е умряла през 1963 година. Имаше ли по-подходящо място да се укрие едно момиче от дома на роднини, които живееха много далеч? Значи Алисън бе приела самоличността на мъртвата си братовчедка Дженис и бе израсла в Шефилд.

Внезапно през ума й мина нещо, от което косите й настръхнаха. Тогава, преди много години, Дон Смарт бе убедил редакцията на „Дейли Нюз“ да публикува мнението на ясновидка. Тази жена бе казала, че Алисън е жива и здрава, и че живее на една улица с еднакви къщи, в голям град. На времето всички й се бяха присмивали. Това бе толкова невероятно, като се имаше предвид общата картина на случая. Но като че ли накрая щеше да се окаже, че ясновидката е имала право.

Катрин се стресна от унеса си, когато на вратата си почука. Бе дошъл Томи, за да я уведоми, че смята да прескочи до Кромфорд и да види дали някой си е у дома. Ако не ги намерел, щял да продължи за Дерби.

— Преди да тръгнеш — каза Катрин, — хвърли поглед на това.

Тя го покани да седне на мястото й пред лаптопа и му показа как да върне страниците. Той мълча дълго време, разучавайки съвестно документите.

После се обърна към кея със смутено изражение.

— Кажи ми, че си открила друго обяснение — в гласа му прозираше молба.

Катрин поклати глава.

— Не мога да се сетя за нищо друго.

Той потри челюстта си с пръсти — все още масивни и яки.

— Трябва да отида и да се обадя на семейството — каза той накрая и въздъхна. — Трябва да поговорим за това, което ще последва. Ще бъдеш ли будна, когато се върна?

— Да. Ще прескоча до Бъкстън да хапна нещо, иначе ще откача между тези четири стени — тя посочи заобикалящите я отвсякъде снимки от Скардейл. — Ще се върна към девет.

Той кимна.

— Тогава и аз ще бъда тук. Не се тревожи, Катрин, все някак ще си го обясним.

— Мисля, че и двамата сме намерили обяснението, Томи. По-трудно ще бъде да решим какво ще правим по-нататък с фактите.

Томи се усмихна на сестрата от интензивното отделение.

— Роднина съм — каза той с тази спокойна увереност, която рядко му изневеряваше. — Джордж ми е доведен брат.

Метафоричната истина на това твърдение му достави удоволствие.

Сестрата кимна.

— Синът и снахата отидоха да хапнат нещо, така че сега само жена му е при него. Можете да влезете. — Тя отвори вратата и подвикна след него: — Трето легло надолу по коридора!

Томи тръгна бавно по коридора. Спря на няколко метра от цялата поддържаща живота апаратура, която бе прикрепена към тялото на стария му приятел. Ан седеше с гръб към него, с приведена глава, и държеше едната ръка на Джордж. С другата галеше рамото му, като автоматично избягваше маркуча на системата, вкарана във вената му. Кожата на Джордж беше бледа, по лицето му проблясваше влага. Устните му имаха синкав оттенък, под затворените му очи имаше дълбоки, тъмни сенки. Под чаршафа тялото му изглеждаше странно крехко, въпреки широките рамене и добре очертаните мускули. Като го видя в това състояние, с изцедени жизнени сили, Томи почувства хладен полъх по кожата си, който му напомняше, че и той е смъртен.

Пристъпи напред и постави ръка на рамото на Ан. Тя вдигна глава и го погледна уморено и с примирение. За миг като че ли се обърка, след това лицето й просветна, когато го позна.

— Томи? — ахна тя невярващо.

— Катрин ми каза какво се е случило — каза той. — Исках да дойда.

Ан кимна, като че ли това се разбираше от само себе си.

— Естествено.

Томи си взе стол и седна до нея. Тя отдръпна ръката, с която галеше рамото на Джордж, и му я подаде.

— Как е той? — попита Томи.

— Казват, че се държи, каквото и да означава това — отвърна тя уморено. — Но не разбирам защо е още в безсъзнание. Винаги съм мислила, че инфарктите са краткотрайно състояние — или оцеляваш, или… Но той е в същото състояние вече от два дни, и ми казват, че никой не може да прецени кога ще дойде в съзнание.

— Може би това е реакция на организма, може да се възстановява по-добре така — каза Томи. — Доколкото познавам Джордж, ако беше в съзнание, щеше да се наложи да го вържат за леглото, за да го принудят да лежи и да се лекува.

Едва забележима усмивка се плъзна по устните на Ан.

— Сигурно си прав, Томи.

Двамата поседяха мълчаливо няколко минути и наблюдаваха ритмичното повдигане и отпускане на гърдите на Джордж. След малко Ан каза:

— Радвам се, че дойде.

— Съжалявам, че трябваше да се стигне дотук, за да дойда — Томи потупа Ан по ръката. — А ти, Ан? Как си ти?

— Уплашена съм, Томи. Не мога да си представя живота без него — тя се взря в мъжа си и отпусна отчаяно рамене.

— Кога си спала за последен път? И кога си яла?

Ан поклати глава.

— Не мога да спя. Отидох да полегна снощи — тук има стая за близки на болните. Но не успях да заспя. Притеснявам се, когато не съм до него. Искам да съм тук, когато дойде на себе си. Ще се уплаши, няма да знае къде се намира. Трябва да съм до него. Пол ми предложи да ме смени, но не мисля, че е редно. Той и без това е достатъчно притеснен. Развил е чувство за вина и кой знае какво би казал на Джордж, ако той дойде в съзнание, когато аз не съм тук. Не искам Джордж отново да се разстрои.

— Нали сега аз съм тук, Ан. Мога да остана при Джордж, поне докато изпиеш един чай и хапнеш нещо. Видът ти е такъв, като че ли всеки момент ще припаднеш.

Тя се извърна към него и го загледа любопитно.

— А той какво ли ще си помисли, ако се събуди и те види да седиш тук като призрака на отминалата Коледа[1]? — попита тя с проблясък на обичайното си чувство за хумор.

— Е, поне от изненада няма да има време да се замисли какво му е — усмихна се в отговор Томи. — Трябва да си починеш, Ан. Изпий една чаша чай и се поразходи на чист въздух.

Ан наведе глава.

— Може би си прав. Но няма да излизам никъде. Ще полегна за десетина минути в стаята за близки. Но знаеш ли, трябва да му говориш. Казват, че това помагало. И дори само да помръдне, викай сестрата и прати някой да повика и мен.

— Тръгвай — отвърна Томи. — Аз ще го пазя.

Ан стана с нежелание и тръгна бавно. Докато вървеше по коридора, на всеки две крачки се обръщаше да погледне към Джордж. Томи се премести на освободения стол и се приведе напред, опрял лакти на коленете си. Започна да говори тихичко на Джордж. Говореше му за последните си наблюдения върху птици. Десетина минути по-късно се появи една сестра, за да погледне данните на апаратурата.

— Не знам как успяхте — каза тя на Томи, — но госпожа Бенет спи за първи път, откакто докараха тук съпруга й. Дори само да дремне, ще й се отрази добре.

— Радвам се. — Томи изчака сестрата да си тръгне, после продължи едностранния разговор.

— Сигурно се чудиш какво правя тук — каза той. — Дълга история, при това такава, каквато не би трябвало да ти разказвам. Затова няма да обсъждаме повода за идването ми. Може само да бъдеш благодарен, че грозната ми муцуна успя да успокои Ан дотолкова, че да отиде да поспи.

Докато говореше, клепачите на Джордж потрепнаха. После очите му изведнъж се отвориха. Томи се наведе напред и взе ръката му.

— Добре дошъл отново сред нас, Джордж — каза той тихо. Размаха ръка, опитвайки се да привлече вниманието на някоя сестра. — Не се бой, стари приятелю. Ще се оправиш.

Джордж се намръщи, видимо озадачен.

— Ан ще дойде ей сега — продължи Томи. — Не се тревожи за нищо. — Докато говореше, се появи една сестра и той се обърна към нея. — Буден е.

Сестрата зае мястото му, Томи отстъпи назад и каза:

— Отивам да повикам Ан.

Той забърза към стаята за роднини. Ан спеше дълбоко на една кушетка. Беше му неприятно да я буди, но тя никога нямаше да му прости, ако не го направеше. Постави ръка върху рамото й и я разтърси лекичко. Ан веднага отвори очи и на лицето й се изписа страх.

— Всичко е наред — каза той. — Събужда се, Ан.

Тя се изправи с усилие на крака и възкликна:

— О, Томи! — Обви врата му с ръце и се притисна към него. Той стоеше смутен и се чудеше къде да дене ръцете си.

— Ще дойда пак утре — каза той, когато тя го пусна и тръгна да излиза.

На вратата Ан се обърна.

— Благодаря ти, Томи. Ти си същинско чудо.

Томи постоя за миг, загледан след нея.

— Има различни видове чудеса — каза той тъжно и тръгна към изхода.

[1] В класическата новела на Дикенс „Коледна песен“ на главния герой Скрудж се явяват призраците на отминалата, настоящата и бъдещата Коледа — Бел.прев. ↑

5.

Август 1998 г.

Вечерята не беше нищо особено, но Катрин успя да я продължи около час и половина. Въпреки това, когато се върна в Лонгнор, бе едва осем и половина. Но Томи вече я чакаше, седнал в топлата вечер на ниската варовикова стена край къщата й. Лицето му беше сивкавобяло и сърцето на Катрин се сви загрижено. Все забравяше, че той е стар човек, толкова жизнен и бодър изглеждаше обикновено. Но беше шофирал през по-голямата част от деня, а и сигурно още не бе вечерял.

Когато я видя, той каза веднага:

— Слава богу, че си дойде. Трябва да поговорим.

— Как е Джордж? — попита тя. — Ще пийнеш ли нещо?

— Имаш ли уиски?

— Само ирландско. — Тя посочи салонния бюфет. — Ще си сипя една чаша вино — отиде в кухнята и отвори една бутилка. Когато се върна, Томи вече си беше сипал два пръста „Бушмилс“ в чаша с емблемата на някаква бензиностанция.

— И така, как е Джордж? — повтори тя, очаквайки най-лошото.

— Дойде в съзнание. Бях при него, когато отвори за първи път очи.

— Бил си при него? Как те пуснаха?

Томи въздъхна.

— А ти как мислиш? Излъгах. Разбира се, не можех да разговарям с него. Но като че ли ме разпозна. Казах на Ан, че утре ще отида пак. Може би тогава ще мога да поговоря с него.

— Не мисля, че сега е моментът да споменаваш пред него нещо за Скардейл или за Алисън — каза Катрин.

Томи се вторачи в нея. Годините не бяха притъпили проницателността му — Катрин се почувства като пеперуда, прикована с карфица.

— Искаш да кажеш, че не искаш да му се припомня, че е настоял пред теб да се откажеш от проекта си.

— Не — възрази тя. — Просто мисля, че това, което се е случило в Скардейл, е предизвикало инфаркта му, и затова не бива да му се припомня.

Томи сви рамене.

— Бих казал, че това зависи от Джордж. Аз няма да настоявам, но ако той поиска, няма и да го спра. По-добре да се разтовари, разговаряйки с мен, вместо да се затваря в себе си — това би могло да предизвика втори инфаркт — каза той упорито. — И като стана дума, когато си тръгнах, срещнах Пол. Той ме запозна с годеницата си. Трябва да поговорим и за това — каза той мрачно и отпи дълбока глътка от уискито, която опразни чашата наполовина. — Хайде пак да огледаме документите.

Катрин включи компютъра. Докато вадеше страниците с документите, Томи крачеше напред-назад в малката дневна. Веднага щом първият акт за раждане се появи на екрана, той застана до нея и каза:

— Покажи ми пак акта за раждане на Хелън.

Тя натисна клавиша и данните се появиха на екрана.

— Господи! — простена той, обърна се и отиде при камината, облегна се на нея и отпусна глава върху ръката си.

Катрин се завъртя на стола си.

— Томи, ще ми кажеш ли какво има?

Широките му рамене се повдигнаха и той се обърна с лице към нея. Съзнаваше отлично, че ако не й го каже, тя може да се досети и сама. Поне така можеше да има някакъв контрол върху това, което тя знаеше и върху начина, по който смяташе да го използва.

— Виждала си Хелън, нали? — попита той уморено.

Катрин кимна.

— Запознахме се миналата година в Брюксел.

— Лицето й не ти ли напомни за някого?

— Колкото и да е странно, имах чувството, че съм я срещала и преди. А сега, като знам, че има кръвна връзка с родовете от Скардейл, предполагам, че става дума за фамилната прилика на Картърови.

Томи въздъхна.

— Да, има някаква следа и от това. Напомня малко и на майка си. Но всъщност най-много прилича на баща си.

Тя се намръщи.

— Томи, не разбирам нищо от приказките ти. Кога си срещал Семюъл и Дороти Уейнрайт?

Томи се отпусна тежко в креслото.

— Не съм виждал нито един от двамата през живота си. И не говоря за семейство Уейнрайт. Говоря за Филип Хокин.

— Хокин? — повтори съвсем объркана Катрин.

— Тя е пълно копие на Филип Хокин, особено в очите. Наследила е и цвета на косата му. Не знам дали се забелязва толкова на снимките, но на живо приликата е очебийна.

— Не е възможно да си прав — възрази тя. — Нали и Джордж щеше да забележи приликата?

— Възможно е да не е направил връзката, докато не е разбрал за връзката й със Скардейл. Освен това, нали според Пол е бил смутен още преди да пристигнат в Скардейл?

— Въпреки всичко може да е съвпадение — каза упорито Катрин.

Ако искаше да може да защити разказа си, трябваше да има железни доказателства за всеки факт, още преди да й се наложи да убеждава издателя. Нищо не й пречеше да се възползва от опита на Томи, за да изгради аргументите си.

— Погледни акта за раждане — настоя той. — Тя е кръстена Хелън Рут. Разбира се, Рут не е рядко срещано име, но в онези години по тия места бе обичайно второто име на детето да бъде името на някой от семейството, обикновено дядото или бабата. Като прибавиш всички останали подробности, с това, че второто име на Хелън е Рут, съвпаденията стават прекалено много.

Катрин запали цигара, отлагайки неминуемия въпрос.

— Ако Филип Хокин е баща на Хелън… коя тогава е майка й?

— Сигурно е едно — че не е съпругата му. Рут Картър не е раждала през юни 1964-а, защото по това време присъстваше на процеса срещу съпруга си. Всички я виждахме поне по един път седмично до последния ден на процеса, и тя определено не беше бременна.

— На някои жени не им личи — отбеляза тя. — Изглеждат само малко по-закръглени.

Той поклати глава.

— Катрин, когато видях Рут за първи път, тя беше яка селска жена. Докато се стигна до процес, тя се бе стопила така, че вятърът би могъл да я отвее от Скардейл до Дендърдейл. Изключено е тя да е родила дъщеря през юни хиляда деветстотин шейсет и четвърта.

— Коя е майката тогава? — попита отново Катрин. — Надявам се, изключваме кратка, страстна любов с Дороти Уейнрайт?

— Предполагам, че дори това не е изключено — каза Томи. — По онова време Дороти трябва да е била на трийсет и няколко години. Но ако Хокин бе спал с нея, би трябвало да го изтъкне по време на процеса като доказателство, че е нормален мъж със здрави сексуални инстинкти, а не перверзен педофил. Винаги сме смятали, че тъкмо затова е взел за жена Рут — за да може в случай, че някой заподозре извратеното му отношение към Алисън, да използва брака си като доказателство, че е нормален. Тъй или иначе, по нищо не личи той някога да е срещал семейство Уейнрайт. Но ако настояваме на теорията си за действителната идентичност на жената, която се нарича Дженис Уейнрайт, тогава трябва да признаем, че в дома на семейство Уейнрайт по онова време е имало лице от женски пол в детеродна възраст, което при това е имало доказани сексуални контакти с Филип Хокин. Лице от женски пол, което според фотографските доказателства е било насилвано многократно от Хокин — думите му падаха тежко като камъни.

— Алисън Картър е майка на Хелън Маркевич, по баща Уейнрайт — каза Катрин, обличайки обстоятелствените аргументи на Томи в недвусмислени изрази. — А Филип Хокин е неин баща.

Двамата с Томи се гледаха дълго. Не можеше да има никакво друго обяснение на фактите и физическите доказателства, които бяха открили. Но от това обяснение произтичаха толкова много въпроси, че дори Катрин не знаеше откъде да започне.

Тя си пое дълбоко дъх и каза на глас това, което Томи мислеше.

— Значи Джордж Бенет скоро ще стане свекър на дъщерята на човек, който бе обесен за убийство благодарение на неговите усилия. При това баща й е бил обесен за убийство на собствената й майка. Само че Хелън още не е била родена по времето, когато се предполага, че баща й е убил майка й. — Помисли си, че в сравнение с казаното току-що „Едип Цар“ прилича на селски клюки.

— Така изглежда — потвърди Томи. Допи чашата си и посегна отново към бутилката с уиски.

— Знам, че звучи налудничаво… но изглежда, че Рут и Алисън са се наговорили да предизвикат арестуването на Филип Хокин.

Томи отново си наля неразреден „Бушмилс“. Отпи и я погледна изпод рошавите си вежди. После отпусна ръката, в която държеше чашата, и каза:

— Не само това, Катрин. Не само това.

Тя си наля още червено вино. Забеляза, че ръката й трепери. Това бе много повече от най-интересната история, на която бе попадала някога — беше истинска трагедия, толкова страшна, че трийсет и пет години по-късно бе в състояние да съсипе живота на хора от следващото поколение, които нямаха представа за драматичния заряд на собствената си семейна история. Положението на Катрин бе едновременно вълнуващо и ужасяващо. Тя самата не вярваше, че може да съхрани поверителността на информацията, която вече притежаваше; бе почти доволна, че Томи е тук, за да възпира по-примитивните й инстинкти.

— Ами сега? — попита тя.

— Подходящ въпрос — отбеляза Томи.

— О, имам още много такива.

— Струва ми се, че съществува само една възможност. Да обърнем гръб на цялата история и да я забравим. Да оставим Алисън Картър — ако наистина е тя — да изживее спокойно дните си. Да осигурим безоблачно бъдеще на брака на Хелън и Пол.

— Няма да стане — възрази Катрин. — Аз не мога да се направя, че никога не съм научавала всичко това. Тези сведения обръщат с главата надолу един от най-значителните процеси на века. Унищожават забележителен юридически прецедент.

— Не с тези номера, Катрин — каза гневно Томи. — Пет пари не даваш за юридическите прецеденти. Единственото нещо, което виждаш, е удара на живота си и парите, които ще направиш от него. Не можеш ли да схванеш на колко хора ще съсипеш живота, ако огласиш всичко това? Ще разбиеш непоправимо доброто име на Джордж. Ще унищожиш бъдещето на Хелън и Пол — а животът на Хелън ще бъде окончателно разбит. Как мислиш, че ще се почувства тя, когато разбере, че сестра й е всъщност нейна майка, и че жената, която е считала за своя майка, е участвала в заговор за убийството на баща й? Помисли и за Дженис, или Алисън, наречи я както искаш. Ще я изложиш на съдебно преследване, ще бъде обвинена в заговор за убийство. И всичко това само за да спечелиш малко преходна слава? — Той бе повишил тон, присъствието му сякаш изпълваше помещението и задушаваше Катрин.

Тя преглътна с усилие и каза:

— Значи да оставя последните шест месеца от живота ми да отидат на вятъра? Аз също залагам на нещо в този случай, Томи. Ти беше този, който говореше за това колко е важно да има правосъдие. Ти каза, че дори си напуснал полицията, защото си изгубил вярата, че тя може да спомогне за осъществяването на правосъдието. И какво ми казваш сега — майната му на правосъдието, майната й на истината! Ще си пазя доброто име и ще прикрия очевидния факт, че аз и шефът ми сме станали причина за обесването на невинен човек! — Тя бе не по-малко гневна от него.

Томи отпи още малко уиски в опит да се поуспокои.

— Тук не става дума за мен, Катрин. Става дума за един почтен човек и за невинното му семейство. Нито един от тези хора не заслужава животът му да бъде унищожен заради нещо, което би трябвало да бъде погребано и забравено още преди трийсет и пет години. Виж какво, дори не е необходимо да отпишеш последните шест месеца. Би могла все пак да си издадеш книгата, без да разлайваш излишно кучетата.

— Но нали Джордж не би го допуснал. Той е по-почтен от теб, Томи. Не искаше книгата да излезе, защото бе разбрал, че историята не отговаря на истината.

Томи поклати глава.

— Постъпил е така в момент на афект. Когато успее да обмисли всичко, ще се примири с издаването й.

— Искаш да кажеш, когато ти успееш да го убедиш — възрази яростно Катрин. — Само че на мен това вече не ми стига, Томи. Мога да изтрия информацията от компютъра си, но не мога да я изтрия от главата си. Смятам да открия цялата истина, и ти не можеш да ме спреш.

Възцари се дълго мълчание. Томи усети как ръцете му се свиват в юмруци и се насили да изправи пръстите си. После си пое дъх и каза:

— Може би наистина не мога да те спра. Но мога да те направя на нищо, когато книгата ти излезе. Мога да уведомя пресата как си експлоатирала умиращ човек на животоспасяваща апаратура. Мога да давам интервюта, в които да казвам на интересуващите си, че умишлено си използвала безпомощността на Джордж Бенет, за да започнеш преследване срещу него и цялото му семейство. Когато приключа с теб, никак няма да приличаш на борец за правда, можеш да ми вярваш. В очите на общественото мнение ще бъдеш по-отблъскваща от Филип Хокин.

Нито един от двамата не помръдваше. Зъбеха се един срещу друг като две кучета.

Първа проговори Катрин.

— Нито един от нас няма право да вземе решение в отсъствието на Джордж — каза тя, насилвайки се да говори спокойно. — Все още дори не сме се убедили, че предположенията ни отговарят на истината. Преди да продължим, трябва да разговаряме с Алисън Картър.

Томи отклони очи и загледа снимките по стената. Алисън Картър, Джордж Бенет, Рут Картър, Филип Хокин. В сърцето си той бе убеден, че Катрин е права. Решението не можеше да бъде тяхно. Освен това, такова важно решение не можеше да се вземе, преди всичко да се изясни напълно. Той въздъхна.

— Добре. Утре отиваме в Скардейл да потърсим отговорите.

6.

Август 1998 г.

Томи се появи на прага й в осем часа на другата сутрин. Когато Катрин отвори вратата, той си каза, че и тя не бе спала повече от него.

— Идваш много рано — каза тя и отстъпи назад, за да го пусне да влезе. — Алисън няма да бъде във възторг да ни види по това време.

— Още не сме тръгнали за Скардейл — отвърна той.

— Така ли?

— Не. Обещах на Ан да мина през болницата тази сутрин, и искам да свърша първо това. Искам ти да ме закараш дотам — Томи си взе препечена филийка от чинията на Катрин.

— Чувствай се като у дома си — каза тя, но с учудване установи, че не е раздразнена, а по-скоро развеселена. — Напълно си ми ясен. Нямаш ми вяра, че ще те изчакам, докато се върнеш. Мислиш, че ще хукна сама, за да измъкна първа цялата история от Алисън.

Томи поклати глава.

— Колкото и да е странно, не си права. Намират ли ти се още препечени филийки?

— Сега ще направя.

Той тръгна подир нея към кухнята.

— Причината не е в това, че не ти се доверявам. Просто вече съм на години. Вчера съм шофирал повече, отколкото ми се събира за цял месец у дома, а и никога не спя добре в чуждо легло. Казано накратко, предпочитам да ме карат, отколкото да шофирам до Дерби и обратно.

Тя пусна две филийки в тостера и каза одобрително:

— Тонът е отличен, Томи, почти ме убеди. — Усмихна се, когато видя обиденото му изражение. — Добре де, разбира се, че ще те закарам до Дерби. Каквото и да има да ни разкаже Дженис Уейнрайт, то няма да се промени за толкова кратко време.

По пътя към Дерби почти не говориха, и двамата потънали в собствените си мисли. Катрин все още се опитваше да си изгради някаква стратегия за разговора, който им предстоеше в Скардейл.

Бе стояла будна до късно след полунощ — пушеше, пиеше, и размишляваше. Винаги бе вярвала, че успехът на едно интервю зависи до голяма степен от старателната предварителна подготовка. Но както и да превърташе в главата си фактите, които бяха узнали двамата с Томи Клъф, не можа да намери подход, който да й гарантира, че ще узнае цялата истина. Дженис Уейнрайт все още имаше какво да губи.

Първата изненада за деня дойде, когато Томи каза на сестрата от интензивното, че е дошъл да посети доведения си брат, Джордж Бенет.

— Той вече не е тук — каза сестрата, като прегледа списъците на бюрото пред себе си.

За миг Томи почувства как сърцето му се сви на топка.

— Не е възможно. Вчера той дойде на себе си. Видях го как отваря очи.

Сестрата се усмихна.

— Точно така. Затова го преместихме в друго отделение — непосредствената опасност за живота му вече премина.

Тя ги упъти към отделението за сърдечносъдови заболявания, където бе преместен Джордж.

— Такт и дипломация в националните здравни служби — отбеляза Катрин сухо.

Завиха по един коридор и откриха търсеното отделение. Томи надникна през остъклената врата. В стаята имаше четири легла, но само две от тях бяха заети. Видя близо до прозореца Ан, която седеше на едно от леглата, така че Джордж не се виждаше, но като че ли беше полулегнал, подпрян на възглавници. Томи се обърна към Катрин.

— Мисля, че трябва да почакаш отвън.

Тя се съгласи с нежелание.

— На шестия етаж има кафене. Ще те чакам там. — Тя извади касетофона от джоба си. — Възможно ли е…

Томи поклати глава.

— Това ще бъде личен разговор. Но не се безпокой, няма да те излъжа.

Той я проследи с поглед, докато отиваше към асансьорите, после изправи рамене и бутна вратата на стаята. Когато наближи, видя лицето на Джордж. Не бе за вярване, че това е същият човек, който преди един ден приличаше почти на труп. Наистина, все още имаше изтощен вид, но лицето му имаше цвят, а тъмните кръгове под очите не бяха толкова силно изразени. Когато видя Томи, лицето му светна в широка усмивка.

— Томи Клъф — каза Джордж със слаб, но весел глас. — Като си помисля само — тъкмо бях решил, че съм умрял и съм отишъл в ада, отварям очи и виждам теб.

Томи протегна двата си ръце и взе ръката на бившия си шеф.

— Предполагам, че си се събудил от шока, когато чу гласа ми.

— Много си прав. Не бих оставил стар женкар като теб насаме с моята Ан.

— Джордж — възмути се Ан. — Как можеш да говориш така на Томи, като е изминал толкова път, само за да те види.

— Не му обръщай внимание, Ан. Още бълнува. Как се чувстваш, Джордж?

— Напълно разбит, ако трябва да си кажем истината. Откак се помня, никога не съм се чувствал толкова изтощен.

— Добре ни уплаши — каза Томи.

— Съжалявам. Но ако знаех, че това е начинът да те измъкна от отшелничеството, щях да го направя още преди години.

Ан и Томи се спогледаха, доволни, че колкото и да бе слаб, Джордж не губеше чувството си за хумор.

— Добре де, занапред няма да се усамотявам толкова. Катрин ми съобщи за теб, знаеш ли. Дойде чак в Нортъмбърланд, за да ми каже какво се е случило.

Джордж кимна, а светлината в очите му помръкна.

— Трябваше да предположа — каза той. — Ан, мила, направи ми една услуга. Остави ни за малко сами. Вярвай ми, скъпа, няма да рискувам живота си. — Той потупа нежно ръката й. — Обещавам по-късно да ти обясня всичко. Но не сега.

Ан изду неодобрително устни, но стана.

— Не го преуморявай, Томи. — Тя се обърна отново към Джордж. — Отивам да се обадя на Пол и да му кажа да дойдат днес следобед.

— Благодаря ти, мила. — Джордж я проследи с поглед, докато излезе. После въздъхна и подкани с жест Томи да седне. — Опасявах се, че Катрин няма да се откаже — каза той. — Какво успяхте да разберете?

— Не знаем със сигурност кой знае какво, но мисля, че можем да отгатнем почти всичко. — Томи описа накратко разследването, проведено от Катрин. — Няма много място за съмнение — заключи той.

— Невероятно е, нали? И все пак бях убеден още от мига, в който я видях — каза Джордж. — Живях с това лице в продължение на осем месеца, а и после то ме преследваше в продължение на години. Бях убеден, че както и да се нарича сега, жената, която живее в имението Скардейл, е Алисън Картър. И тогава схванах коя трябва да е всъщност Хелън — той затвори очи и задиша бързо и повърхностно. Когато погледна отново, видя колко разтревожен бе Томи. — Добре съм — каза той успокоително. — Просто бързо се уморявам.

— Карай по-спокойно. Аз не бързам.

Джордж успя да се усмихне едва-едва.

— Ти не, но Катрин със сигурност бърза. Предполагам, че няма начин да я спрем?

Томи сви рамене.

— Не знам. Голям инат е. Снощи успях само да я убедя да поиска и твоето мнение, преди да вземе каквото и да било решение какво ще прави с новите сведения. Тя обеща, но при едно условие. Трябва да отида с нея в Скардейл и да говоря открито с жената, която според всички нас е Алисън Картър. Катрин твърди, че трябва да разберем всичко докрай, и в това отношение е права.

— Не ме е грижа какви ще бъдат последиците за мен — каза Джордж. — Тревожа се за Хелън и Пол. Направили сме страшна грешка, преди те двамата да се родят, а сега те ще трябва да плащат за нея. Не мога да си представя как ще оцелеят, ако всичко това бъде извадено на бял свят. А и не вярвам Ан някога да ми прости за това, което ще им причиним.

— Знам. А не са и само те, Джордж. Не забравяй и Алисън. Каквото и да е направила, то вече й е струвало повече, отколкото можем да си представим. Все още могат да я обвинят в заговор за убийство, а не мисля, че го заслужава.

— Какво да правим тогава, Томи? От мен няма никаква полза, както съм се тръшнал тук.

Томи поклати глава, неспособен да прикрие раздразнението си.

— Може да ни хрумне нещо, когато чуем това, което Алисън има да каже в своя защита.

— Постъпи както намериш за добре — гласът на Джордж отслабваше. — Сега наистина се уморих. По-добре тръгвай.

Томи се изправи.

— Ще направя, каквото мога.

Джордж кимна.

— Винаги си се справял, Томи. Не виждам защо да не успееш и сега.

Томи излезе от стаята с чувството, че от снощи е остарял с двайсет години — и се упъти към една среща, която никога не би предполагал, че ще се осъществи, докато е още на този свят. За последен път бе изпитал тази тежест на плещите си, когато събираше доказателства за обвинението срещу Филип Хокин. Надяваше се този път да се справи по-добре.

7.

Август 1998 г.

Това лято лошото време преобладаваше и сега дъждовете отново бяха започнали. Когато завиха към Скардейл, над тях се изля внезапен порой, който превърна макадамовия път в плитка рекичка.

— Идеален ден за начинанието ни — каза лаконично Томи. Разкъсваха го противоречиви чувства. Перспективата, че най-сетне ще разкрият цялата истина, дразнеше любопитството му. Но същевременно продължаваше да се бои от последиците на тези разкрития. Съзнаваше каква отговорност е поел по отношение на Джордж и семейството му, а не бе убеден, че ще може да изпълни обещанието си. И накрая, изпитваше огромно съчувствие към жената, чието последно убежище щеше да бъде разрушено. От цялото си сърце желаеше Джордж никога да не се бе съгласявал да проговори. Или поне да бе проговорил пред не толкова интелигентен и упорит журналист.

От своя страна Катрин не си разрешаваше да мисли за нищо друго, освен че щеше да принуди Дженис Уейнрайт да каже истината. После щеше да има достатъчно време, за да реши какво щеше да прави с получената информация, след като я обработи. Сега задължението й бе да осигури цялата истина, за да могат решенията после да се вземат при познаване на всички факти. Провери малкия касетофон, скрит в джоба на лененото й сако. Достатъчно бе да натисне двете копчета — за запис и прослушване — едновременно, и щеше да си осигури пълен запис на това, което Дженис Уейнрайт — или по-скоро Алисън Картър — имаше да им каже.

Спряха пред имението. Катрин паркира колата напряко на пътеката, така че Дженис би могла да избяга единствено пеш. Изчакаха мълчаливо дъжда да поспре, после прегазиха калната трева и се упътиха към кухненската врата.

Томи почука с чукчето. Вратата се отвори почти незабавно. Сега, когато не грееше силно слънце, Катрин можа да огледа внимателно жената, която стоеше на прага и ги оглеждаше подозрително. Белегът беше неоспоримо същият. Почти нямаше възможност това да не е Алисън Картър. Жената отвори уста да каже нещо, но Томи вдигна ръка и поклати глава.

— Аз съм Томи Клъф, бивш сержант от криминалната полиция. Искаме да поговорим с вас.

Жената поклати глава. Вратата започна да се притваря. Томи пъхна крака си в отвора. Не се опитваше да влезе насила, но и не й позволяваше да затвори вратата докрай.

— Не затръшвай вратата, Алисън — каза той кротко, но твърдо. — Не забравяй, че Катрин е журналистка. Тя вече знае достатъчно, за да напише една версия на историята. Няма давност на обвиненията в заговор за убийство. Катрин може да напише това, което знае досега, което означава, че срещу теб може да бъде повдигнато обвинение.

— Нямам какво да кажа — измънка жената. На лицето й се изписа паника, ръката й се плъзна автоматично нагоре към бузата.

Катрин си каза, че понякога бруталността наистина е единствения изход.

— Добре тогава — каза тя. — Ще се наложи да поразпитам Хелън.

За миг в очите на жената срещу нея проблесна гняв, после раменете й се свиха примирено. Тя отстъпи назад, за да влязат, придържайки вратата — така, както майка й сигурно бе правила стотици пъти преди нея.

— По-добре ще е да поправя глупостите, които си въобразявате, че сте открили, отколкото да разстройвате безпричинно Хелън — каза тя. Гласът й беше студен и рязък.

Томи спря още на прага, когато вратата се затвори зад тях.

— Направила си доста промени — каза той, оглеждайки някогашната селска кухня, която сега можеше спокойно да бъде заснета за някое списание за вътрешно обзавеждане.

— Това няма нищо общо с мен. Още когато леля ми бе собственица на къщата, се зае с подновяването й заради наемателите — каза рязко жената.

— Нищо чудно — каза Томи. Катрин, застанала до него, натисна скришом копчетата на касетофона. — Хокин харчеше много пари за хобито си — и за теб, Алисън, но никога не е давал и пукнат грош за удобството на майка ти.

— Защо непрекъснато ме наричате Алисън? — попита тя. Беше се облегнала на стената, скръстила ръце на гърдите си, усмивката на лицето й се опитваше да демонстрира спокойствие, каквото явно не изпитваше. — Името ми е Дженис Уейнрайт.

— Късно е, Алисън. — Катрин издърпа шумно един стол и седна край лъснатата чамова маса. Щом Томи днес бе възприел ролята на доброто ченге, тя нямаше нищо против да изпълнява ролята на лошия. — Трябваше да изиграеш учудване, когато Томи те нарече за първи път Алисън. А ти доби изненадан, но не и объркан вид. Не каза: „Съжалявам, сбъркали сте адреса. Тук не живее никаква Алисън.“

Алисън я изгледа яростно. Катрин за първи път забеляза колко много прилича на майка си. На снимките, които бе виждала, Рут трябва да беше десетина години по-млада от Алисън сега, но изглеждаше по-възрастна.

— Много приличаш на майка си — каза Катрин.

— Вие пък откъде знаете? Никога не сте виждали майка ми — каза Алисън предизвикателно.

— Виждала съм нейни снимки. Вестниците бяха пълни с тях на времето.

Алисън поклати глава.

— Пак говорите глупости. Не разбирам за какво говорите. Майка ми не е била замесена в никакъв процес през живота си.

Томи прекоси стаята и застана срещу нея. Поклати глава и каза със съчувствена полуусмивка:

— Наистина е късно, Алисън. Няма смисъл да се преструваш повече.

— За каква преструвка говорите? Нали ви казвам, нямам представа за какво става дума.

— Продължаваш ли да твърдиш, че си Дженис Уейнрайт? — попита хладно Катрин.

— Какво искате да кажете с това „твърдиш“? Ще се обадя в полицията. — Тя се упъти към телефона.

Томи и Катрин нито казаха, нито направиха нещо. Жената погледна през рамо, за да види дали са тръгнали да излизат. Катрин й се усмихна любезно, а Томи поклати глава.

— Сама знаеш, че това не е добра идея — каза той тъжно, докато ръката й се прокрадваше към телефонната слушалка.

— Не, Томи, остави я да се обади — каза Катрин. — Наистина ще ми е любопитно да узная как ще обясни възкресението си — каза Катрин, любезно и кротко. Алисън застина на място. — Точно така, Алисън. Знам, че Дженис е починала през 1959 година. По-точно на единайсети май. На леля ти Дороти и чичо ти Сам трябва да им е било много тежко. На теб също — нали с Дженис сте били връстници.

Сега в очите на Алисън проблесна страх. Томи си каза в пристъп на съчувствие, че сигурно този момент й се е привиждал в кошмарите й в продължение на години. И най-сетне страховете й се превръщаха в действителност. Можеше да си представи какъв ужас я бе обзел. В дома й бяха нахлули двама непознати — единият имаше всички основания да си отмъсти за това, че го бяха направили на глупак преди трийсет и пет години, а другата очевидно бе решена на всичко, за да предостави най-дълбоко скритите й тайни на гладната за сензации публика. А и агресивността на Катрин никак не го улесняваше. Трябваше да се опита да поуспокои атмосферата, да накара Алисън да повярва, че те са единственият й шанс да се измъкне донякъде незасегната от това ужасно положение.

— Седни, Алисън — каза той любезно. — Не сме тук, за да те притиснем до стената. Искаме само да научим цялата истина. Ако искахме да ти причиним зло, можехме да отидем в полицията веднага след като Катрин откри акта за смърт на Дженис Уейнрайт.

Бавно и неуверено, като животно, доловило опасност, тя пристъпи към масата и седна срещу Катрин.

— Какво ви засяга всичко това? — попита тя.

— Джордж Бенет е в болницата в Дерби заради това, което е видял, когато дошъл тук. Убедена съм, че Хелън ти е казала — каза Катрин.

Жената срещу нея кимна.

— Знам. И съжалявам. Винаги съм желаела само доброто на Джордж Бенет.

— Тогава никога не биваше да допускаш той да дойде тук. — Томи не бе в състояние да прикрие гнева и болката в гласа си. — Не може да не си знаела, че ще те разпознае.

Тя въздъхна.

— Какво друго можех да направя? Как можех да обясня на Хелън, че не искам да виждам родителите на бъдещия й съпруг? Мислех, че ще е по-добре да мине сега, отколкото да ме види за първи път на сватбата. Но вие все още не сте отговорили на въпроса ми. Какво ви засяга вас това?

Катрин се наведе напред. Гласът й бе напрегнат, както и изражението на лицето й.

— Прекарах шест месеца от живота си, работейки заедно с Джордж Бенет, за да разкажа една истинска история. Сега осъзнавам, че сме станали жертва на манипулация и сме били подведени да повярваме в една лъжа. Джордж Бенет заплати много скъпо това свое откритие. А пък аз няма да стана съучастница в поддържането на тази измама.

— Независимо от това каква ще бъде цената за другите? Позор за Джордж Бенет? Разбитият живот на Пол Бенет и на Хелън? — избухна Алисън. Привидното й спокойствие се пръсна като стъкло върху каменните плочи на пода. — И не става дума само за тях. — Тя затисна бързо уста с ръката си в класически жест — бе осъзнала твърде късно, че им е казала нещо повече от това, което знаеха.

— Ако искаш да мълча, ще трябва да изтъкнеш по-основателна причина от обикновена сантименталност — каза Катрин студено. — Време е да проговориш, Алисън. Време е да ни разкажеш цялата история.

— Защо да ти разказвам каквото и да било? Това може да е номер. Всички знаем на какво са способни драскачи като теб, само и само да се доберат до нещо интересно. Откъде да знам, че наистина знаеш нещо за мен? — Това беше последна, отчаяна съпротива, и тримата го съзнаваха.

Катрин отвори чантата си и извади фотокопията на четирите документа.

— Нека започнем от тук. — Тя ги подхвърли към Алисън. Те се разпиляха по масата. Алисън започна да ги чете бавно, възползвайки се от спечеленото време, за да се успокои. Когато вдигна поглед, лицето й отново бе станало безизразно. Но Катрин забеляза, че върху тъмнозелената й блуза, под мишниците, бяха се появили тъмни петна от пот.

— Е? — попита Алисън.

Катрин извади състарената на компютър снимка и й я подаде.

— Според компютрите в Манчестърския университет Алисън Картър би изглеждала така, ако беше жива. Наскоро да си се поглеждала в огледалото?

Устните на Алисън се разтвориха леко, и тя си пое дъх през здраво стиснатите зъби. Погледът, който отправи към Катрин, я накара да се почувства доволна, че Томи Клъф е с нея.

— Това, което знаем, е че не си Дженис Уейнрайт. С помощта на ДНК-анализ вероятно ще може да се докаже, че си Алисън Картър. Но това, което обаче ще бъде доказано със сигурност, е, че Хелън не е твоя сестра, а твоя дъщеря. Дъщерята, която си родила, когато си била едва на четиринадесет години, плод на систематичното изнасилване, на което си била подлагана от втория си баща Филип Хокин — същия, който бил обесен, защото те е убил. Ако отидем в полицията с данните, с които разполагаме, веднага ще наредят ексхумацията на телата и ще докажат кръвните връзки — можеш да не се съмняваш. — Катрин се изразяваше с хирургическа точност.

— Опасявам се, че тя е права, Алисън — каза Томи. — Но и аз говорех истината. Не сме тук, за да съберем данни за процес срещу теб. Заради всички, замесени в този случай, е редно да научим цялата истина. Така ще можем да решим всички заедно какво да предприемем от тук нататък.

Без да иска разрешение, Катрин извади цигарите си и запали. Томи отиде до умивалника и й донесе чиния, на която да тръска пепелта. През цялото това време Алисън се взираше мълчаливо в изкуствено състарената снимка. Очите й светеха от непролети сълзи.

— Ние предполагаме, че е станало така — подхвана кротко Томи, сядайки до нея. — Хокин те е насилвал, а ти не си знаела какво да правиш. Страхувала си се от това, което би станало, ако кажеш на майка си — с повечето деца е така. Освен това вече си знаела колко й е било тежко, когато загубила баща ти, и си се опасявала, че ще й причиниш същата ужасна скръб, ако я накараш да избира между Филип Хокин и теб. После си забременяла. И тогава майка ти разбрала какво се е случило.

Алисън кимна едва забележимо. Една-единствена сълза се стече по бузата й. Тя не се опита да я изтрие.

— Пратила те да живееш при леля си и чичо си, и ти обяснила, че от тук нататък трябва да се превърнеш в Дженис — продължи Томи. — И после подредила всичко така, че Хокин да бъде обвинен в убийство. След всичко, което била научила от теб, успяла да подхвърли уликите така, че Джордж Бенет да се натъкне на тях. Успяла дори да открие къде мъжът й криел снимките. През цялото това време ти си мълчала. Изтърпяла си мъките на нежеланата бременност, загубила си детството и правото си на каквото и да било бъдещо щастие. Дори не си можела да отгледаш дъщеря си като свое дете. В продължение на години всички тези жертви изглеждали донякъде основателни, защото ти осигурявали някакво подобие на приличен живот. А сега, поради едно трагично съвпадение, защото Пол и Хелън се срещнали и се влюбили един в друг, всичко започнало да се руши.

Алисън си пое треперливо дъх.

— Вие като че ли сте си изяснили всичко без особена помощ от моя страна — каза тя несигурно.

Томи докосна ръката й.

— Така е било, нали?

— Не, Томи — намеси се Катрин, видимо незасегната от емоционалната сцена, която се разиграваше пред нея. — Има и още нещо. Преди да дойдем тук, и ние предполагахме, че сме разкрили цялата история, но не е така, права ли съм? Ти се издаде, Алисън. Каза, че не само животът на Пол и Хелън е застрашен. Тук се крие още нещо, и ти трябва да ни го кажеш.

Алисън погледна Катрин и очите й потъмняха от гняв.

— Грешиш. Няма нищо за казване.

— О, не мисля, че е така. При това съм убедена, че ще се съгласиш да ни го разкажеш. Защото така, както стоят нещата в момента, аз не съм на твоя страна. Ти и майка ти сте убили Филип Хокин — при това не в момент на афект, в резултат на провокация. Трябвали са ви месеци, за да постигнете целта си, и двете сте мълчали през цялото това време. Успели сте да се насладите на отмъщението си. И не разбирам защо трябва да бъдеш защитавана от последиците на това, което сте извършили. Ако си искала да избегнеш опасността за спокойствието на Хелън, е трябвало да й кажеш още преди години — Катрин се постара да говори подчертано гневно. Беше решена да не се поддава на страданието на Алисън, колкото и истинско да беше то. — А сега си изложила на опасност живота на още един човек, при това почтен човек, само защото майка ти не е имала смелостта да се разправи откровено с Филип Хокин.

Алисън вдигна глава.

— Нищо не разбираш, проклета да си — каза тя с горчивина. — Нямаш представа за какво говориш.

— Помогни ми да разбера тогава — отвърна предизвикателно Катрин.

Алисън изгледа Катрин продължително и сурово, после стана.

— Трябва да донеса нещо — каза тя и допълни, когато Томи отблъсна назад стола си: — Не се страхувайте, няма да избягам, няма да правя глупости. Има нещо, което трябва да ви покажа. Тогава може би ще повярвате, когато ви разкажа цялата истина.

Тя излезе от кухнята. Томи и Катрин останаха да се взират един в друг, чудейки се какво ли ще последва.

— Малко прекали — каза Томи. — Тя е преминала приживе през ада. Нямаме право да я караме още да страда.

— Стига, Томи. Разиграва ни. А какво по-лошо може да има от това, което вече знаем? Призна, че е заговорничила с майка си да убият втория й баща. Но явно има още нещо, което тя счита за по-страшно.

Томи изгледа Катрин почти презрително.

— И ти считаш, че имаш правото да го узнаеш?

— Всички имаме това право.

Той въздъхна.

— Дано не стане така, че да съжаляваме за това, което направихме, Катрин.

8.

Август 1998 г.

Алисън се върна, носейки малка заключена метална кутия. Отключи я с ключ, който извади от чекмеджето на масата, отвори я и веднага отстъпи назад, като че ли се боеше, че съдържанието ще я ухапе. Сви рамене, като че ли да се защити от нещо, и отново кръстоса ръце пред гърдите си.

— Ще сложа чайника — каза тя. — Чай или кафе?

— Черно кафе — отвърна Катрин.

— Чай — каза Томи. — С мляко и една лъжичка захар.

— Аз съм се нагледала на съдържанието на тази кутия — каза Алисън, обърна им гръб и отиде до печката. — Гледайте, колкото си искате, и може би тогава гадната ви самоувереност за миналото ми ще ви напусне. — Тя се обърна още веднъж и изгледа яростно Катрин.

Томи и Катрин се заеха с кутията, докосвайки я предпазливо като сапьори пред подозрителен предмет. В кутията имаше пет-шест жълти плика с размери десет на осем инча. Томи извади първия. На него пишеше с големи печатни букви и избледняло мастило „Мери Краудър“.

На ежедневния фон на потракващите кухненски съдове Томи бръкна с пръст, отвори подпъхнатия капак на плика и изсипа съдържанието на масата. Бяха дванайсет черно-бели снимки, и няколко ленти с негативи. Това не бяха весели снимки на щастливо седемгодишно дете. Бяха отблъскващи пародии на зряла сексуалност, отвратителни пози, от които Катрин изпита чувството, че ще повърне. На едната се виждаше Филип Хокин, пъхнал ръка между краката на плачещото дете.

Имаше плик със снимка на деветгодишния брат на Мери, Пол; на тринайсетгодишната Джанет, на осемгодишната Шърли, на шестгодишната Полин, и дори на тригодишния Том Картър; на Бренда и Сандра Ломас — на седем и пет години; и на четиригодишната Ейми Ломас. Ужасът, съдържащ се в тези снимки, почти не подлежеше на човешко разбиране. Приличаше на обиколка на кръговете на ада, от която Катрин с радост би се отказала. Краката й се подгънаха и тя се отпусна на един стол, пребледняла, с изкривено лице.

Томи се извърна и се зае да прибира обратно снимките. Сега вече разбираше някогашното примитивно желание да унищожи Филип Хокин. Достатъчно лошо бе това, което бе причинил на Алисън. Но това беше още по-страшно — по обхват и деградация. Ако бе видял тези снимки преди трийсет и пет години, Филип Хокин надали щеше да доживее процеса.

Алисън тръсна подноса на масата.

— Ако искате нещо по-силно, трябва да отидете в кръчмата в Лонгнор. Не държа алкохол в къщата. Когато бяха на двайсетина години, прекарах много тежък период — тогава животът ми се струваше поносим само с помощта на чашката. Накрая съзнах, че по този начин накрая пак той ще ме победи. А никога не бих го допуснала — след всичко, което преживях. — Гласът й беше сух и студен, но докато говореше, устните й трепереха.

Тя сипа чая и кафето и седна срещу Томи и Катрин, и кутията на Пандора, която бе отворила пред тях.

— Нали искахте истината — каза тя. — Нека сега тя стане ваше бреме. Да видим как ще можете да живеете с тази мисъл.

Катрин се взираше тъпо в нея, започвайки постепенно да осъзнава проклятието, което сама си бе навлякла. Образите, които завинаги оставаха врязани в съзнанието й, които вече я бяха обрекли на безкрайна поредица от кошмари.

Томи не казваше нищо, привел глава. Очите му бяха скрити под рунтавите вежди. Знаеше, че засега чувствата му са притъпени от шока и му се искаше да остане завинаги така.

— Не знам как да ви разкажа тази история — каза уморено Алисън. — От трийсет и пет години не е напускала мислите ми, но нямам опит като разказвач. Когато всичко приключи, никой от нас не каза и дума повече за миналото. Виждам Кати Ломас всеки ден в Скардейл, но никога не споменаваме нищо за онези дни. Дори когато ти се яви и започна да разравяш старите спомени, не сме говорили нищо помежду си. Направихме единственото, което можехме да направим, но това не означава, че не изпитвахме чувство на вина. А вината не е бреме, което се споделя лесно. Научих това от личен опит много преди да завърша психология.

Тя отметна косата си назад и погледна Катрин в очите.

— Никога не съм вярвала, че ще ни се размине. Всеки ден съм живяла с ужаса, че някой ще почука на вратата ми. Помня как истинската ми майка се обаждаше на Дороти, за да й каже как се развива процесът. Обаждаше се всеки ден. Беше ужасно притеснена, защото Джордж Бенет беше толкова добър и честен полицай. Беше убедена, че той ще се досети какво става всъщност. Но не стана така.

Томи вдигна глава.

— Всички лъжехте като професионалисти — каза той мрачно. — Хайде, Алисън, сега вече можеш да ни разкажеш всичко докрай.

Алисън въздъхна.

— Трябва да си припомните какъв беше животът в началото на шейсетте години. Не ставаше и дума за сексуално насилие в семействата или от страна на роднини. Такова нещо можеше да бъде причинено само от някой перверзен непознат. Но ако някой от нас отидеше при учителя, при местния лекар или при селския полицай и заявеше, че скуайърът на Скардейл изнасилва системно всички деца от селото, веднага щяха да го приберат в лудницата.

Не забравяйте и друго — Филип Хокин ни притежаваше, беше собственик на целия ни имот, на домовете ни, на всичко. Докато беше жив старият скуайър Касълтън, ние растяхме в абсолютно феодална атмосфера. На никой не му минаваше през ум да оспори решенията на скуайъра, дори на възрастните — да не говорим пък за нас, децата. А и нито един от нас не знаеше със сигурност за другите. Бяхме прекалено уплашени, за да говорим за това, което ставаше, дори помежду си.

Мръсникът беше много хитър, знаете ли. Никога не прояви и най-лека склонност към педофилия, докато ухажваше майка ми. Почти не ми обръщаше внимание, докато не се ожениха. Беше учтив, купуваше ми разни неща, но не ме докосваше и с пръст. Убедена съм, че единствената причина, поради която се ожени за майка ми, бе за да може да разиграва несправедливо обвинения щастлив съпруг, ако някой се осмелеше да проговори. — Тя посочи Томи с пръст. — И вашите хора щяха да му повярват.

Томи въздъхна и кимна.

— Сигурно си права.

— Убедена съм, че съм права. Но, както вече казах, той изобщо не ме поглеждаше преди сватбата. Почти веднага след това обаче нещата се промениха. Започна с приказки от рода на „малките момиченца трябва да показват на бащите си колко са благодарни за това, което се прави за тях“ и всякакви други отблъскващи емоционални изнудвания.

Но аз не съм му била достатъчна. Това копеле Хокин насилвал всички деца на селото — с изключение на Дерек, предполагам, защото вече е бил прекалено голям, за да му харесва. — Тя обви чашата си с ръце и въздъхна. — И всички мълчахме. Били сме прекалено объркани и уплашени, и никой от нас нямаше представа какво да направи.

После, един ден мама ме попита защо не използвам превръзките, които ми купи, когато за първи път ми дойде месечното кръвотечение. Казах й, че не съм имала второ кръвотечение. Тогава тя започна да ме разпитва и всичко излезе наяве — какво е правил с мен, как се е снимал, докато го е правил. Тя разбра, че трябва да съм бременна.

Алисън отпи малко чай, за да прочисти гласа си и да се успокои.

— Следващия път, когато той отиде за един ден до Стокпорт, тя претършува лабораторията му — и тогава откри и останалите снимки, в глупавия му сейф. Тогава всичко й се изясни. Събра всички възрастни от селото и им показа снимките. Можете да си представите какво стана. Искаха да го разкъсат на място. Жените до една настояваха да го кастрират и да го оставят да изкърви до смърт. Мъжете мислеха да го убият, като инсценират някаква злополука на полето.

Тогава мама Ломас ги накара да мислят разумно. Каза им, че ако го убием, някой от нас ще трябва да поеме вината. Дори да го блъснеше трактор, нямаше просто да отпишат случилото се като ежедневна злополука. Щеше да има следствие, защото той беше важна личност — скуайърът, не някой селянин без никакво значение. Най-малката грешка щеше да прати някого от селото на подсъдимата скамейка — особено когато станеше ясно, че аз съм бременна. Освен това тя напомни, че той не би страдал достатъчно при една такава бърза смърт.

Другото, от което всички се бояха, бе да не им отнемат децата, защото ако се разбереше какво е ставало в селото, щяха да ги обвинят, че не са се грижели достатъчно за тях. Бяха убедени, че външни хора няма да разберат начина на живот в долината — при нас децата тичаха по цял ден навън без никакъв контрол, защото мястото беше напълно сигурно, затворено, без никакво движение, оттам почти не минаваха и външни хора, дори през лятото.

Говориха цял ден и накрая някой се сети, че чел във вестника за едно изчезнало момиче. Не знам чия беше идеята, но всички решиха да изчезна, а те да подредят нещата така, че да излезе, че той ме е убил. Знаеха, че той има пистолет, и като подхвърлеха и моите снимки, вярваха, че ще му дадат смъртна присъда. Така за останалите деца нямаше да се разчуе нищо и щеше да им бъде спестена мъката да разказват всичко на полицията.

Алисън въздъхна.

— Така приключи дотогавашният ми живот. Плановете бяха направени бързо. С това се занимаваха най-много мама, Кати Ломас и мама Ломас, но наистина не пропуснаха нищо. Обяснихме всичко на леля Дороти и чичо Сам от Консет. Леля Дороти бе работила като медицинска сестра, затова знаеше как се взема кръв. Дойде вкъщи няколко дни преди да изчезна и ми източи един пинт. С него наквасиха една от ризите на Хокин и дървото в гората. Трябваше да отлагат откриването на ризата и бельото ми, докато се доберат до сперма от него. Знаеха, че рано или късно ще успеят, защото той винаги ползваше презерватив, когато спеше с майка ми. — Тя се изсмя горчиво. — Не му трябваха собствени деца. Най-сетне майка ми успя да го придума, обясни му, че й било необходимо, за да си поуспокои малко нервите. После зацапаха бельото ми със спермата от презерватива. Не знаеха какво точно могат да открият в лабораториите въз основа на кръвта и спермата, но не искаха да се провалят заради някоя дреболия.

И, разбира се, всички трябваше да знаят отлично версиите си. Всеки имаше своя роля и трябваше да я изиграе до съвършенство. Малките деца не знаеха нищо, но Джанет и Дерек бяха наясно. Кати им говореше с часове, за да им изясни колко важно е да не изтърват нещо. Аз ходех насам-натам като насън. През повечето време се разхождах с Шеп, опитвайки се да запомня всичко, което ми предстоеше да загубя. Чувствах се толкова виновна. Цялата тази суматоха, всички наоколо бяха напрегнати като пружини — и все си мислех, че всичко е по моя вина. — Тя прехапа устни и затвори за миг очи. — Необходимо бе да мине много време и да се подложа на продължителна терапия, за да повярвам, че нямам никаква вина. Но по онова време направо се мразех.

Тя замълча и в очите й отново блеснаха сълзи. Тя примигна силно, потри рязко очите си с ръка и продължи.

— Докато в долината ставаше всичко това, Дороти и Сам уредиха преместването си от Консет в Шефилд — през същата седмица, когато аз трябваше да изчезна, за да не могат новите съседи да разберат, че аз не съм тяхната Дженис. През 1963-а това не беше никак трудно. — Алисън помълча за миг, сякаш търсеше в мислите си следващата глава от трагичния си разказ.

— Славните времена, когато още нямаше безработица — измърмори Томи.

— Точно така. Чичо Сам беше опитен работник и нямаше никакви проблеми да си намери работа на друго място. А на времето жилището си вървеше заедно с назначението — каза Алисън. — Денят беше определен. Сам ме чакаше с ленд роувъра си до методисткия параклис. Откара ме в Шефилд и аз заживях при тях. На съседите обясниха, че съм карала туберкулоза, и затова трябва да седя у дома под карантина, докато не се възстановя напълно — така никой не разбра за бременността. След някой и друг месец Дороти започна да си слага възглавница отпред, за да я мислят за бременна.

Алисън затвори очи и лицето й се сгърчи от болка.

— Беше толкова тежко — очите й срещнаха очите на Катрин. Катрин първа отклони погледа си. — Загубих всичко — семейството си, приятелите си, дома си, бъдещето си. Загубих Скардейл. С тялото ми ставаше нещо странно и аз го мразех. Мама дори не можеше да дойде на гости до края на процеса, защото не бе споменавала някакво семейство Уейнрайт пред полицията, а щеше да се наложи да обяснява къде отива. Дороти и Сам наистина бяха много добри с мен, но това никога не можеше да замени всичко, което загубих. Набиваха в главата ми, че трябва да изтърпя заради останалите деца от Скардейл; че го правим, за да не може Хокин никога вече да причини на друго дете това, което бе причинил на мен.

— Имало е някаква логика, предполагам — каза безизразно Катрин.

Алисън отпи още малко чай и каза предизвикателно:

— Не се срамувам от това, което направихме.

Томи и Катрин не отговориха.

Алисън от ново отметна косата си и продължи:

— Хелън се роди в моята спалня, през един юнски следобед, само две седмици, преди да започне процесът срещу онзи мръсник Хокин. Сам я записа като тяхно дете и тя израсна така — убедена, че аз съм голямата й сестра, а Дороти — майка й. Минаха няколко години и аз си намерих работа в една кантора. — За първи път тази сутрин на лицето й се появи крива усмивка. — При това юридическа кантора, представете си. Човек би си казал, че би трябвало да ми е дошло до гуша от правосъдието. Ходех на вечерно училище, за да наваксам пропуснатото. После завърших Открития университет. Преминах обучение по работна психология и си намерих работа. И всеки път, когато успеех да се справя с някое предизвикателство, имах чувството, че плюя в лицето на онзи мръсник. И все не ми се струваше достатъчно.

Когато обесиха Хокин, истинската ми майка дойде да живее с нас. Бях щастлива, защото наистина имах нужда от нея. Тя не пожела да се върне в Скардейл, затова основа тръст, който се занимаваше с делата й. Но запази имението, защото знаеше, че един ден ще поискам да се върна. Пред Хелън изобщо не се говореше за връзката ни със Скардейл. Тя мисли до ден-днешен, че Рут и мъжът й са живели някъде близо до Шефилд. Рут й обясни, че са кремирали Рой, затова няма гроб, който да посещава. Хелън нито за миг не се усъмни.

Когато майка ми почина, имението стана собственост на Дороти с уговорката, че ще бъде наследено от мен и Хелън — така и стана, когато Дороти почина. Хелън мисли, че съм се побъркала, щом искам да живея на такова затънтено място. Но това е моят дом, и той ми липсваше толкова дълги години. Иска ми се сега да му се порадвам.

Тя се взря в чашата си.

— Сега вече знаете всичко.

Катрин се намръщи. Знаеше, че би трябвало да иска да зададе безброй въпроси, а не можеше да се сети за нито един.

— И всеки път, когато поглеждаш Хелън, сигурно имаш чувството, че те гледа той — каза Томи.

Алисън стисна зъби така, че мускулите около челюстта й изпъкнаха.

— Когато беше малка, приликата не беше толкова явна — каза тя накрая. — А после, когато порасна и наистина започна да прилича на него, бях разбрала, че това може дори да ми бъде от помощ. Това копеле унищожи детството ми, лиши ме от семейство и приятели. Би ме убил, ако бе разбрал, че съм бременна — в това съм убедена. Той беше силният, аз бях слабата. Затова не пожелах да забравя как подпомогнах нещата да се обърнат. Вярвайте ми, да вземеш живота си в собствените си ръце дава страхотно усещане за власт. Точно това направих. Но много по-лесно е да загубиш контрол върху живота си, отколкото да го придобиеш. Затова се постарах да не ставам самодоволна, никога да не забравям миналото си. Привикнах да се радвам на Хелън, защото тя постоянно ми припомняше, че успяхме да отвърнем на удара с удар, да се противопоставим на човека, който се бе опитал да ни отнеме всичко — каза тя развълнувано. Помълча и после продължи почти учудено: — И знаете ли, тя изобщо не е наследила нищо от него. Наследила е силата и добротата на майка ми, като че ли всички нейни качества са прескочили едно поколение и са отишли у Хелън.

Томи се покашля, очевидно развълнуван от разказа на Алисън.

— Значи цялото село е участвало в заговора?

— Всички възрастни — потвърди тя. — Мама Ломас им обясни как да се преструват първоначално, че нямат вяра на полицията, и после постепенно да казват по нещо. Вие двамата с Джордж Бенет бяхте непредвиден късмет. Не можеха да се надяват, че ще дойдат две ченгета, които толкова ще се вживеят в разследването, че изобщо няма да се откажат. По този начин съселяните ми можеха наистина да се дърпат, а не да гонят полицаите и да им пъхат в ръцете уликите при първото затишие.

Томи поклати глава, съзнаващ ужасната ирония на обстоятелствата.

— Станали сме жертва на собствената си почтеност. — Той се усмихна накриво. — Много рядко може да се каже такова нещо за ченге. Ако не бяхме толкова твърдо решени да постигнем резултат, да се преборим за правосъдие, вашият мащабен заговор нямаше да успее дотолкова.

Известно време всички мълчаха. Алисън стана и отиде до прозореца. Загледа се отвъд селската морава към долината, която бе напуснала една декемврийска вечер преди трийсет и пет години, но никога не бе престанала да обича. Сега си я беше върнала, помисли Катрин, — но на каква ужасна цена! Алисън откъсна след малко очи от гледката, изправи рамене и попита:

— А сега какво?

— И това ако не е подходящ въпрос! — каза Томи.

9.

Август 1998 г.

Катрин и Томи си купиха нова бутилка „Бушмилс“ по обратния път към къщата й. Подходящо за надгробно бдение, мислеше Катрин. Тази нощ щяха да погребат веднъж завинаги призрака на Алисън Картър. Утре и двамата щяха да страдат от махмурлук — но доколкото Катрин можеше да предположи, това щеше да е най-малката им грижа. Но тази нощ искаше само едно — когато отпусне глава на възглавницата, да е почти в безсъзнание. Готова бе на всичко, само и само да избяга от мисълта за ужаса и омерзението, което Филип Хокин бе завещал на света.

Когато затвориха вратата зад себе си, Катрин проговори за първи път, откакто бяха оставили Алисън Картър сама със спомените си.

— Е, това е — каза тя. — Добрахме се до истината — отиде до бюфета и сипа неразредено уиски в две чаши.

Томи прие мълчаливо чашата си. Взираше се в покритата със снимки стена, изправил се срещу горчивото съзнание, че мама Ломас и нейният клан бяха съумели да заблудят всички, за да осигурят за Филип Хокин убийство по съдебен ред. Не изпитваше никакво задоволство от мисълта, че инстинктът му по отношение на Хокин е бил верен. В крайна сметка той не е бил убиец.

При мисълта за снимките, с които Алисън ги бе зашеметила, Катрин не можеше да се съпротивлява на извода, че жителите на Скардейл са имали пълното право да превърнат затънтеното си селце в място на екзекуция. Бяха разбрали, че единствено смъртта би възпряла Хокин, би спасила другите деца, които би могъл да примами в примките си. Дори да бяха отпратили някъде собствените си деца, не биха могли да му попречат да продължи. Щеше да съсипва живота на други деца; имал е и парите, и властта, за да постъпва както намери за добре със свидетелите — на които надали биха повярвали, дори да намереха у себе си сили да проговорят.

— Никога не ми е минавало през ума, че може да има и други деца — каза мрачно Катрин.

— Не — Томи обърна гръб на снимките, които го гледаха обвинително, и се отпусна на един стол.

— Не намирам в себе си сили да ги виня за това, което са направили — каза Катрин.

— На тяхно място не бих се замислил нито за миг да се присъединя към заговора — отвърна Томи.

— Ужасната ирония в цялата история е, че в сравнение с преживяното от Алисън, страданията на Филип Хокин са били блажено краткотрайни. Тя е живяла с тези мисли всеки ден, през целия си досегашен живот. Загубила е толкова много, а през цялото време не е можела да се отърве от страха, че един ден ще отвори вратата си и на прага й ще застане някой като мен — Катрин взе бутилката и я сложи на масата между двамата.

Седяха и мълчаха зашеметени, като оцелели след тежка катастрофа, които още не могат да повярват на щастливото си избавление. Двамата бяха потънали в собствените си мисли и не нарушиха мълчанието дълго време — колкото всеки да изпуши по пет-шест цигари.

— Джордж е прав — проговори най-сетне Катрин. — Не мога да допусна издаването на книгата. Вярно е, че ще се прочуя с разкритието, че един толкова прочут случай е бил изграден изцяло върху лъжа и измама. Но не мога да причиня това на Джордж и Ан. Нямам предвид само опозоряването на Джордж, но и мъката, която ще трябва да изтърпи, докато наблюдава рухването на Хелън и Пол. При това в заговор за убийство ще трябва да бъдат обвинени всички тогавашни жители на Скардейл, а не само Алисън.

„Също като в древногръцка трагедия“, каза си тя. Това, което се бе случило преди трийсет и пет години в Скардейл, би разрушило живота на хора, които нямат нищо общо с онзи далечен следобед, които са напълно невинни и заслужават да бъдат защитени от едно минало, за което те нямат никаква вина.

Томи пресуши чашата си и си сипа още.

— Ще пия за това — каза той. — Не виждам кой би оспорил мнението ти.

— Можеш утре да кажеш на Джордж — каза Катрин.

— Не предпочиташ ли да му го кажеш ти?

Тя поклати глава.

— Имам достатъчно друга работа. Ще трябва да се измъкна по някакъв начин, без да давам обяснения, и без да рискувам обвинение в неизпълнение на договор. Не, Томи, съобщи му го ти. Така е най-добре. Ако не беше ти, надали щях да проумея, че Хелън е дъщеря на Алисън от Хокин. И тогава нямаше да имам достатъчно силен аргумент да я накарам да говори. Нямаше да имам и причини да запазя мълчание. Заслугата е изцяло твоя.

Той изсумтя.

— За каква заслуга говориш? Че разрових такива ужасни рани? Не приемам комплименти, ако не възразяваш. Но ще се радвам да съобщя на Джордж, че никой няма да разруши живота на Пол и Хелън. Знам колко много означава това за него. Все пак смятам да му спестя подробностите.

Катрин посегна към бутилката.

— Добра идея — отбеляза тя, докато си сипваше още уиски. — А после предлагам и ние двамата да направим всичко, което е по силите ни, за да забравим изцяло последните няколко дни.

10.

Октомври 1998 г.

Джордж Бенет се взираше през предното стъкло на колата. Беше краят на октомври и сега, когато клоните на дърветата бяха оголели, още от началото на коларския път можеше да се види надалече в долината, чак до Скардейл. Отдалече познатите сиви къщи приличаха на неразделна част от пейзажа и му припомниха особеностите на топографията, оформили странния свят на селото, в което бе попаднал за първи път преди трийсет и пет години. Той се взираше през полята към имението Скардейл и мислеше за жената, чиято сестра скоро щеше да стане съпруга на Пол. Може би биха се намерили хора, които да настояват, че тя — и всички останали участници в тази история — трябва да бъдат наказани заради участие в заговора да бъде обесен един човек, който независимо от останалите си престъпления, не е бил виновен в убийство. Но Джордж не търсеше възмездие. Бъдещето го интересуваше повече от миналото. Човек започваше да цени истински живота си, след като се изправеше лице в лице със смъртта.

Затова бе решил да дойде днес тук. Само преди три дни лекарят му позволи да шофира, стига да не тръгва на дълъг път. Джордж веднага се убеди, че от Кромфорд до Скардейл пътят не е кой знае колко дълъг. Разстоянието, което трябваше да измине, се измерваше в емоционален и психологически мащаб — трийсет и пет години и един възел от страдания и страсти, прекалено сложен, за да може да бъде подложен на оценка. След четири дни бе сватбата — събитието, което най-сетне щеше да сложи край на тази ужасна история, и Джордж бе решен да направи всичко, което може, за да намерят призраците най-сетне покой. Затова се бе обадил на жената, която от утре нататък никога нямаше да нарече с истинското й име, и я бе помолил да се срещнат.

Преди трийсет и пет години за първи път бе изминал този тесен път. Дори сега го гледаше със смесени чувства. Спомни си с горчива ирония вълнението си при мисълта, че стои на прага на първия си голям случай — радостно вълнение, смесено с чувство за вина и искрена тревога за съдбата на изчезналото момиче и нейните близки. Дори в най-отвлечените си фантазии не би могъл да си представи как изчезването на Алисън Картър един ден ще застраши не само собствения му душевен мир, но и бъдещото щастие на сина му.

Иронията в събитията от последната година бе в подмяната на едно чувство за вина с друго. Винаги бе живял с мисълта, че все пак не е успял да изпълни обещанието си пред Рут Картър, докато работата с Катрин над книгата не го убеди, че е постъпил по единствено правилния начин при дадените обстоятелства. Но сега, когато знаеше какво е ставало в действителност в Скардейл през онази люта зима, го потискаше ново бреме. Сигурно е имало моменти в процеса на следствието, когато би могъл да предположи, че зад привидността, която му се показва, се крие нещо съвсем различно? Нима е бил толкова заслепен от самоувереност и вкопчен в страстното си желание да извоюва присъдата, че е пропуснал признаци, които някой по-опитен детектив би забелязал? А ако бе открил истината, би ли осигурило това на Алисън Картър по-добър живот от този, който бе изтърпяла досега?

Томи Клъф го бе уверил, че не е така, че той самият е бил също подведен не по-малко от Джордж. Но това не беше истинска утеха. Джордж знаеше, че Томи никога не би казал нещо друго на болен човек като него.

Каквито и да бяха миналите му грешки, трябваше да се научи да живее с мисълта за тях. Не знаеше дали болното му сърце ще му позволи да живее още години или само месеци, но не искаше да помрачи това време с тежки самообвинения. Имаше нужда да прости сам на себе си, и може би първата крачка бе той и Алисън Картър да си простят взаимно за действително причинените и въображаемите страдания.

Джордж въздъхна дълбоко и запали мотора. Колата пое бавно по пътя към Скардейл. Независимо от това какво щеше да донесе бъдещето, време бе да направи първата стъпка по пътя, в чийто край щеше да погребе миналото — този път завинаги.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.